1.Адекватність покарання як юрид.та мор-етич проблема. Стаття 1 кримінального кодексу україни має два основні завдання які зводяться до правової охорони правовідносин(права і свободи людини і громадянина,власність,громадський порядок та громадська безпека,довкілля,конституційний лад України,мир і безпека людства)від небезпечних посягань.політика держави у боротьбі зі злочинністю передбачає комплекс заходів,серед яких головну роль виконують заходи соціального,економічного,політичного,правового,організаційного та культурно виховного характеру.
В системі цих заходів певне місце займає і покарання.воно є необхідним засобом охорони суспільства від злочинних посягань.виконання цієї ролі здійснюється як за допомогою погрози покарання так і шляхом його реалізації,тобто примусового впливу на осіб,що вже вчинили злочин.у літературі поширена думка,що покарання у боротьбі зі злочинністю виконує допоміжну роль.ця думка потребує уточнення.вона є слушною щодо системі заходів,які держава використовує для профілактики злочинів,зниження злочинності усунення її причин та умов(на підтвердження цього слід зазначити гуманістичні ідеї Монтескє,Бекаріа та інших авторів про те,що навчений досвідом законодавець краще попередить злочин,ніж буде вимушений карати за нього ,знайшли свій розвиток і підтвердження в науці кримінального права та практиці боротьби зі злочинністю)
Також проблемним моментом узгодження цілей та мети покарання залишається вузький під’їзд законодавця до видів покарання визначених ст..51 кримінального кодексу України,якою обмежується судова гілка влади під час винесення вироку у справі.Було б доцільно ,на наш погляд,додати суду можливість застосувати додатковий вид кримінального покарання до конкретної справи ,як наприклад,відшкодування збитків потерпілій стороні з рахунку злочинця та/або держави,позбавлення батьківських прав тощо.
Отже,вважаємо ,не перебільшуючи ролі покарання,що залякування поки ще служить стримуючим фактором.приєднуючись також до думки М.І Бажанова та інших учених і практиків,зауважу,що основними й першочерговими цілями покарання є загальне й спеціальне попередження.

2. Аналітичний правовий позитивізм (Бентам, Остін, Ієрінг, Кельзен)
 Бентам: вигода індивідів як мета права Бентам був одним із творців утилітаризму. Основним принципом цієї філософської школи є вимога оцінювати дії людей і суспільних інститутів з погляду забезпечення ними найбільшого
можливого блага  (щастя,  вигоди)  для найширшого кола людей. Дії,  закони й соціальні інститути виправдані настільки,
наскільки вони сприяють примноженню добра й зменшенню зла в суспільстві. Оскільки утилітаристи відкидають існування будь-
якого загального об'єктивного блага,  то для них благо означає тільки одне - задоволення індивідуальних потреб і бажань окре-
мих людей.  Хороші,  з погляду утилітаристів,  суспільні системи мають лише ефективно поєднувати здібності й переваги окремих індивідів за допомогою ринкових механізмів і системи голосування.  Утилітаристи стверджують,  що люди морально зобов'язані прямувати до максимізації загальної суми індивідуальних вигод. жливу суму вигод для індивідів. На думку Бентама, чинні право й законодавство неспроможні досягти цієї головної мети.  Тому вони мають бути реформовані згідно з принципом максимальної вигоди для найширшого кола осіб.  Загальний напрямок реформи,  яку запропонував Бентам, можна  роілюструвати на прикладі використання покарань. Вища мета пенітенціарної системи  (частини  «хорошої»  правової системи) -  це не заподіяння страждання злочинцю за його протиправне діяння, а створення умов, що вели б у майбутньому до зниження рівня злочинності й тим самим -  до примноження загального блага в суспільстві
Остін: закон як команда суверена Остін розрізняв загальну й особливу юриспруденцію. Загальна юриспруденція досліджує такі принципи й поняття,  як обов'язок,  право,  покарання,  що притаманні будь-якій правовій системі.  Особлива юриспруденція -  це систематичний виклад конкретної сукупності правових норм у якійсь окремій галузі суспільних відносин. Є  «закони,  які правильно називаються словом закон», і  «закони, які неправильно називаються цим словом», - вважав Остін. Закони,  названі правильно,  завжди є  «різновидами команди (веління)»,  вираженнями волі головної політичної особи в державі - суверена. На противагу бажанням людини, команда зазвичай підкріплюється наміром і можливістю сторони,  що велить, покарати сторону, що повинна кориться, за невиконання команди. Суверен висловлює свою волю, виходячи зі своєї відповідальності перед суспільством і піклуючись про його благо. Обов'язок підданих -  підпорядкування командам суверена.  За непокору підданих карають чи позбавляють усіх прав. Остін: Наявність права — це одне, його переваги чи вади - інше. Є воно чи ні - це одне дослідження; відповідає воно чи ні стандарту  -це інше дослідження. Чинний закон є законом, навіть якщо ми вороже ставимося до нього або навіть якщо він відхиляється від тексту,  за допомогою якого ми регулюємо наше схвалення й осуд
Ієрінг: право як засіб реалізації інтересівГаслом німецького правового позитивізму стала теза, що «все право є позитивним правом». Його представники визначали позитивне право як «усього лише роз'яснену юридичну волю джерела права З погляду його втілення в законодавчих актах вони розуміли право як систему погоджених один з одним і логічно впорядкованих понять.  Ця модель права дістала назву «понятійної юриспруденції»  (Begriffsjurisprudenz). Відповідно до неї,  право створюється й розвивається завдяки зв'язкам юридичних понять, їхній здатності після об'єднання в систему породжувати нові поняття.
Перший період своєї діяльності Р.Ієрінг (Rudolf von Jhering, 1818-1892),  відомий історик і філософ права,  був прибічником
саме такого розуміння права. Другий період його діяльності – це обґрунтування й розвиток нового розуміння права, яке часто на-
зивають  «юриспруденцією інтересів»  (Interessenjurisprudenz). Згідно з цією моделлю права, право створене людьми для захис-
ту громадського життя й досягнення певних цілей, без посилан- ня на які його неможливо пояснити.  За допомогою права люди
прагнуть реалізувати свої інтереси й розв'язати конфлікти. Правові принципи вторинні щодо інтересів людей і є законними за-
собами їх реалізації. Ієрінг:Хто не відчуває,  що тоді,  коли найганебнішим чином,  ногами,зневажають його право, йдеться не тільки про об'єкт суперечки, а й про його особистість, хто в такому становищі не почуває моральної спонуки до захисту свого права, - тому не можна допомогти, і мені зовсім не цікаво його переконувати ... Для нього я не маю ні чого іншо го, крім висловлювання, яке стало відомим з часів
Кельзен: чиста теорія права Можливо,  найбільш впливовою й водночас суперечливою й спірною в середині XX  ст.  правознавці уважають філософсько-правову концепцію австрійського правознавця Г.Кельзена (Hans Kelsen,  1881-1973),  видатного представника німецькомовного правового позитивізму. Кельзен іменує свою теорію «reine Rechtslehre», «чистим вченням про право». Він називає його  «чистим»  тому,  що досліджує тільки право й  «очищає» його від усього, що, з його погляду, не є
правом у строгому сенсі слова.  Інакше кажучи,  Кельзен прагне звільнити правознавство від усіх непритаманних йому елементів
[Кельзен, с. 7]. До таких елементів, уважає він, належать будь-які неправові реалії, пов'язані з ціннісними судженнями, релігійними поглядами,  політичними переконаннями,  соціологічними дослідженнями й висновками.  У цьому сенсі кельзенівське розуміння права створює одну з найпослідовніших розвинутих формальних моделей права. Мета Кельзена - вивчення тих і тільки тих структур права, що властиві лише праву. Однак основна увага Кельзена зосереджена на правовій системі як системі норм.
Кельзен:

3. Антропологічні підстави сучасних правових теорій. Будь-яке праворозуміння спирається на відповідну концепцію природи або сутності людини. Найяскравіше цей зв’язок виражався в класичній філософії права XVII  XVIII століть. У ній вчення про людину завжди мало безпосереднє нормативно-презумпційне значення, висновок про природу людини  добрі люди, злі або морально нейтральні (себелюбці)  був тим постулатом, на якому повинна засновуватися вся культура поводження суспільства з людиною [1, с. 159]. Уявлення про природу людини виступали як граничні засади для суджень про загальну правомірність владних рішень, антропологія завжди містила в собі загальний критерій правомірності.
У середині ХХ ст. на тісний зв’язок феномена права з людиною, його сутністю, сенсом людського буття особливу увагу звертали представники правового екзистенціалізму. "Відповіді на всі філософські питання права,  писав Еріх Фехнер,  визначаються відповіддю на питання про сенс людського буття Співвідносячи право з власне людським в людині, з його екзистенцією як справжнім, внутрішньоособистісним буттям, екзистенціалізм підійшов до права з позицій людського погляду на нього, відкривши, таким чином, нові антропологічні горизонти в його дослідженні. 
Як відомо, філософською антропологією називається частина філософії, яка вивчає людину як особливий рід сущого, висвітлює проблеми людської природи і людського буття, аналізуює модуси людського існування, виявляє потенціал антропологічної картини світу. Вирізняють три значення філософської антропології: перше  як галузь філософського знання, для якої людина найголовніший предмет філософського пізнання, бо він сам для себе є останньою метою (І. Кант); друге  певний філософський напрям, заснований Максом Шелером, Арнольдом Геленом, Гельмутом Плесснером, який прагне дати цілісну картину людини в єдності філософських інтуїцій і наукових даних про людину; третє  особливий метод мислення, що наголошує на аналізі людини в конкретній ситуації. Не пов’язуючи себе з певним філософським напрямом, ми акцентуємо увагу на особливому антропологічному вимірі традиційних феноменів філософської рефлексії, трактуючи філософську антропологію в досить широкому сенсі: як галузь філософського знання про людину, що відзначається особливим методом осягнення світу і основних об’єктів філософського пізнання крізь призму суто людського буття.
-Філософська антропологія є фундаментом сучасної моральної і правової філософії [4, с. 28]. Саме апеляція до сутності людини дає змогу обґрунтувати ідею права, критерій справедливості, вирішити фундаментальне питання філософії права. Ця обставина дає підставу вирізнити в межах філософії права такий розділ, як правова антропологія.
-Одним з фундаторів правової антропології, побудованої на раціональних началах, був Гуго Гроцій (15831645). Він помітив у природі людини схильність, потяг до співжиття, що не залежить від ідеї користі. Ідея права, за Г. Гроцієм, випливає з уяви на призначення людини. З його погляду, те, що відповідає сутності людини,  моральне, а те, що підтримує мирне і злагоджене співжиття,  правомірне. Оскільки ж таке прагнення до співжиття є схильність, закладена в людській природі, то й ідея права  ідея моральна, бо виявляє сутність людини.
-Про правову (юридичну) антропологію, науку, що вивчає людину всебічно як істоту соціальну  складову частину філософії права,  згадує в своїх лекціях з історії філософії права Памфіл Юркевич (18271874) [5, с. 57]. В основі ідеї права, на його думку, покладені такі "факти про сутність людини та її здатність діяти": "…1) людина може визначатися не лише зовнішніми, емпіричними причинами, але й усвідомленням ідей, 2) людина має певні правила, звичаї, підкорятися яким є справою доброю… 3) підкоряючись цим правилам і звичаям, вона має здатність міркувати про їхню гідність" [5, с. 58]. Завдяки здатності людини міркувати, філософствувати про те, що є право і що – ні, стає можливою філософія права, яка "методично досліджує ті сталі і суттєві підвалини, з яких виходять з необхідністю форми права позитивного" [5, с. 58].
-У правовій антропології питання правової онтології – чому взагалі існує право (як воно можливе?), стає передусім питанням про те, в чому полягає специфічна позиція людини стосовно права. Тому дослідження природи людини в правовій антропології є не самоціллю, а має прикладний характер, його мета  розкрити основний закон буття права, обґрунтувати правову онтологію. На це звертав увагу німецький філософ права Артур Кауфман, який підкреслював, що структура і спосіб буття права, його закономірності можуть бути описані за аналогією до способу і структури буття людини [6, с. 120]. Отже, правову антропологію можна назвати вченням про спосіб і структуру буття людини як суб’єкта права, або  вченням про право як спосіб людського буття.
Правова антропологія  нове для нашої культурно-історичної ситуації бачення права  є альтернативою сцієнтистського, функціонально-інструментального підходу до права. Якщо з точки зору структурно-функціонального підходу норми  це продукт тільки суспільного ладу і ніяких інших джерел, що їх утворюють, бути не може, то правова антропологія вирішує проблему альтернативного джерела норм як основи критичної здатності судження стосовно земної влади, обмежуючи її монополію в ціннісній сфері. Саме такий підхід закладений в основних міжнародних документах, що фіксують права людини.
4. Гегель: діалектичний розвиток права Учення про тотожність суб'єкта і об'єкта лежить також в основі філософської системи Георга Вільгельма Фрідріха Гегеля(1770-1831 рр.). Великий філософ народився в сім'ї штутгартського секретаря казначейства, ріс у звичайному скромному середовищі (і в матеріальному, і в духовному відношеннях). Здобув богословську освіту, закінчивши теологічне відділення Тюбінгенського університету, захистив магістерську дисертацію з церковної історії Вюртемберга, але від духовної кар'єри відмовився. У гімназії та в університеті Гегель мав добру репутацію серед педагогів і керівництва, відзначався слухняністю, йому навіть доручали застерігати товаришів від поганих вчинків. Щоправда, ні в дитинстві, ні в юності ніхто не міг запідозрити в ньому не тільки генія, а взагалі видатну людину. В університетській характеристиці вказувалося, що Гегель - молода людина з хорошими манерами, здоровими судженнями, але не відзначається красномовністю і в філософії ніяк себе не проявив. Філософія Гегеля - це проголошення безмежної могутності людського Розуму. На противагу Кантові, в якого реальність не є реальністю Розуму, Розум у Гегеля повинен бути всією реальністю. Через Розум «висвічуються» всі сторони людського життя. Ніщо не існує для нього, якщо воно неістинне, не просякнуте думкою, знанням, поняттям. Природа, мислення, дух, держава, мистецтво, прекрасне, справедливе - все це одяг, в якому виступає перед світом Розум. І воля для нього «є інтелектом», і право слід розуміти «як думку», і добро «є виключно в мисленні та через мислення».
«Відповідь на запитання, які залишає без відповіді філософія, полягає в тому, що їх має бути інакше поставлено».
Г. Гегель щодо діалектики то краще взяти 9 питння!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!
• Перша і найзначніша праця Гегеля - «Феноменологія духу» (1807 р.) -є відображенням духовного досвіду, набутого людством. У ній вирішується проблема тотожності суб'єкта і об'єкта на основі обгрунтування тотожності індивідуального й абсолютного «Я». Перший крок до цього — це рух індивідуальної свідомості до тотожності з абсолютним «Я», тобто із загальнолюдською свідомістю, духовним світом усього людства. Це можливо лише через поступальний розвиток свідомості, в процесі якого індивідуальна свідомість проходить весь шлях, усі етапи, які пройшло людство за всю свою історію. Феноменологія духу - це одночасний прогрес розвитку світової культури, нагромадження духовного досвіду людства й опанування цього досвіду конкретним індивідом, перетворення його на особистість. Свідомість соціальна й історична, рух індивідуальної свідомості повторюють історію суспільства. Тобто в полі зору Гегеля - духовний розвиток індивіда, еволюція суспільства як такого і зміна форм його свідомості або індивідуальна свідомість, суспільство і суспільна свідомість. Після закінчення процесу виховання і здобуття освіти кожна людина здатна подивитися на світ і на себе крізь призму певного стану світової історії, «світового Духу». Саме так знімається протилежність суб'єкта і об'єкта, досягається абсолютна тотожність мислення і буття.
Рух свідомості, за Гегелем, — це сходження від абстрактного до конкретного. Це шлях від найпростіших визначень до змістовніших, які відтворюють теоретичну модель досліджуваного предмета. Кожний наступний етап містить у собі всі попередні, репродукуючи їх на новому, вищому рівні, в той же час наступні етапи упереджуються більш ранніми етапами діалектичного шляху розвитку.

5. Герменевтика та тлумачення законів   Герменевтика (від грец. ερμηνεύειν — тлумачити) — у первісному значенні — напрям наукової діяльності, пов'язаний з дослідженням, поясненням, тлумаченням філологічних, а також філософських,історичних і релігійних текстів. У давньогрецькій філології та філософії — з тлумаченням Біблії, екзегезою; у протестантських теологів — з інтерпретацією священних текстів у їх полеміці з католицькими богословами.
Герменевтика є допоміжною дисципліною тих гуманітарних (і насамперед історичних) наук, які займаються писемними пам'ятками (історії літератури, історії філософії, історії релігієзнавства, мовознавствата ін.). У XX ст. набуває ширшого значення як метод, теорія чи філософія будь-якої інтерпретації.
Принципи герменевтики в церковних проповідях:
1.	Буквальне тлумачення;
2.	Історична відповідність;
3.	Принцип єдиного значення;
4.	Контекст;
5.	Лексика;
6.	Граматика;
7.	Паралельні посилання.
Існують різні теорії щодо виникнення, дехто бачить кабалістичне походження, дехто християнське. Теоретичним фундаментом герменевтики кінця ХХ ст. стали твори Мартіна Гайдеґґера.
Основи герменевтики як загальної інтерпретації закладені протестантським теологом, філософом і філологом Ф. Шлейєрмахером (1768—1834). В. Дільтей (1833—1911) розвивав герменевтику як методологічну основу гуманітарного знання, акцентуючи увагу на психологічному аспекті розуміння; основою герменевтики, за В. Дільтеєм, є «психологія, що розуміє», — безпосереднє осягнення цілісності душевно-духовного життя. М. Гайдеґґер (1889—1976) онтологізував герменевтику: з мистецтва тлумачення, з методу інтерпретації історичних текстів, яким вона була у Ф. Шлейєрмахера, В. Дільтея, герменевтика стає «здійсненням буття». Підтримує цю тенденцію учень Мартіна Гайдеґґера Ганс-Георг Гадамер. Саме він став основоположником філософської герменевтики, вихідним пунктом якої є онтологічний характер герменевтичного кола.
Звідси випливають тези Гадамера:
1.	інтерпретація є принципово відкритою й ніколи не може бути завершеною;
2.	розуміння тексту є невіддільним від саморозуміння інтерпретатора.
Ці та інші положення філософської герменевтики (а в 70—80-ті нові положення сформулювали П. Рікер, Е. Корет та ін.) справили великий вплив на представників літературної герменевтики (Г.-Р. Яусс, В. Ізер та ін.), яка застосувала філософію інтерпретації до тлумачення художніх текстів.

6.Громадянське сус-во: історичний філософсько-правовий екскурс. Ідея громадянського суспільства своїм корінням сягає Давніх Греції та Риму, знаходить своє теоретичне втілення в працях Аристотеля, Цицерона, інших мислителів. З часом викристалізувалося розуміння громадянського суспільства як спільноти рівноправних громадян, яка не залежить від держави, але взаємодіє з нею заради спільного блага. У політичній сфері громадянське суспільство забезпечує громадянам вільну участь у державних і громадських справах. Головним суб´єктом такого суспільства є людина, у ньому вільно розвивається індивідуальне та колективне життя, децентралізована державна влада і місцеве самоврядування, демократично розв´язуються суспільно-політичні проблеми на основі виважених, консенсусних відносин.
Поняття «громадянське суспільство» по-різному тлумачили в суспільних науках. Так, Ш.-Л. Монтеск´є, вважаючи, що суспільство не може існувати без уряду, розрізняв державу як союз громадян та державу як сукупність посадових осіб. Г. Спенсер відповідно до його органічної теорії суспільства порівнював державу з біологічним організмом, вважав її агрегатом органів управління, володарювання. Його «апаратна» ідея пізніше була використана марксизмом.
Громадянське суспільство — система інститутів поза межами державних та комерційних, яка забезпечує самоорганізацію та розвиток населення; 
це сукупність громадянських і соціальних інституцій і організаційних заходів, які формують базис реально функціонуючого суспільства у противагу і доповнення виконавчих структур держави (незалежно від політичної системи).
Отже, громадянське суспільство — історичний тип у розвитку людського суспільства, його конкретна якісна характеристика; це сфера самовиявлення і реалізації потреб та інтересів вільних індивідів через систему відносин (економічних, соціальних, релігійних, національних, духовних, культурних). Структурними елементами цієї системи є організації (політичні партії, громадські об'єднання, асоціації) та різні об'єднання (професійні, творчі, спортивні, конфесійні тощо), що охоплюють всі сфери суспільного життя і є своєрідним регулятором свободи людини.
Громадянське суспільство — не тільки відокремлене від держави суспільство, автономна царина суспільного буття, яка не підлягає прямому контролю й регламентації з боку влади, а ще й структуроване суспільство. Воно передбачає свободу асоціацій індивідів за інтересами й уподобаннями. Окремі верстви населення утворюють свої угруповання, добровільні об´єднання, покликані забезпечувати цивілізовані відносини з іншими суб´єктами співжиття в суспільстві. Тому громадянське суспільство є певним механізмом неформального соціального партнерства, яке уможливлює здійснення й баланс існуючих інтересів.
Громадянське суспільство у політології, як правило, розглядають як соціальне утворення, що протистоїть державі. Його можна розуміти як плюралізм і організацію інтересів незалежно від держави.
Таке суспільство емансиповане від держави, царина спонтанного самовияву вільних індивідів і добровільно сформованих асоціацій та організацій громадян, захищених законом від прямого втручання і регламентації з боку органів державної влади. Воно втілюється в приватному житті громадян, існуванні вільного ринку, безперешкодному поширенні духовних, релігійних, моральних, національних цінностей тощо. Основою громадянського суспільства є життя індивідів як приватних осіб, сукупність вільно встановлених ними міжособистісних зв´язків (сімейних, общинних, економічних, культурних, релігійних тощо), розмаїття інтересів, можливостей і способів їх висловлення та реалізації.
Головні риси громадянського суспільства:
- наявність демократичної правової державності;
- відокремлена від держави структура суспільства, до якої належать різноманітні асоціації, добровільні об´єднання людей;
- взаємна відповідальність держави та громадян за виконання демократично прийнятих законів;
- самоврядування індивідів, добровільних організацій та асоціацій громадян;
- адекватний вільним відносинам обміну суспільний лад, політична система, за яких держава є похідною від громадянського суспільства та процесів у ньому;
- утвердження безпосередніх і різноманітних інтересів, можливість їх вираження та здійснення;
8. Деонтологічна концепція природного права І. Канта.
У класифікації концепцій, представленої В. четверні-ним, найбільш широко відбита панорама сучасного відродженого природного права. З деяким порушенням порядку наведеної класифікації спочатку розглянемо одну із найважливіших концепцій природного права, що виникла в контексті світової філософії права XXстолетія - неокантіанское праворозуміння.
Як відомо, І. Кант здійснив «коперніковскій переворот» не тільки в теорії пізнання, а й у сфері природного права. Дбайливо ставлячись до гуманістичного пафосу попередніх теорій природного права, Кант подолав їх натуралізм, - «природне право» було таким соціуму законом, що, подібно до закону природи, висловлював природну необхідність, - і звернувся до розуміння духовної, перш за все до етичної природі права, що випливає з самосвідомості особистості. Іншими словами, Кант виводить природний право не з природних прагнень і якостей людини, а з глибинної суті його духу, з практичного розуму і цей розум є не засобом знаходження принципів, а їх джерелом. Саме зі сфери практичного розуму Кант виводив закон волі. Тому у Канта загальний правовий закон говорить: «Роби зовні так, щоб вільний прояв твого свавілля було сумісним зі свободою кожного, згідно зі загальним законом». Тобто загальний правовий закон є законом моральним, бо накладає на людину обов'язок виконання права як максими його поведінки. Цей обов'язок у свою чергу випливає з кантівського категоричного імперативу. Таким чином для оцінки позитивного права Кант використовує моральний критерій.
Таким чином, ідея природного права як категоричного імперативу, проблему критерію оцінки позитивного вдачі, норми практичного права є основними положеннями філософії права Канта. З цього теоретичного джерела підписуватиму-розробляються ідеї послідовників великого німецького філософа.
Серед тих, хто найбільш повно усвідомив ідеї Канта у сфері моральності та права і пішов далі свого вчителя, крім вже названого Г. Радбруха слід назвати Штаммлера Р., Г. коге-ну, Віндельбанда В., Наторпа П., Дель Віко, П. Новгородцева та ін Для концепцій природного права, що виникли на основі вчення І. Канта про право, є універсальним принцип даності «істинного» права лише через суб'єктивне мислення. Вихідний пункт неокантіанство - не право як соціальна реальність, а апріорні поняття права та права ідея, які вже після накладаються на дійсність, але незалежні від неї (Р. Штаммлер, Г. Радбрух).
У контексті кантовский положень про співвідношення належного і сущих, формального і фактичного доводять неокантіанців, що закономірності соціального життя і суспільного розвитку є закономірностями юридичної форми. При цьому під закономірностями і цілями суспільного життя та суспільного розвитку маються на увазі апріорні ідеї розуму, а також апріорні ідеї права.
З цих позицій неокантіанців критикували марксистське учення про визначальну роль економічних відносин і про вторинний (духовно-побутовому) характері права, стверджуючи, що суспільне життя обумовлена правовим регулюванням.
.
9.Діалектика права: діалектичний метод та соціально-правові суперечності.
Також використовуємо до 4 питання!!!!!!!!!!!!!
Найціннішим придбанням філософії Гегеля була діалектика, викладена найбільш повно в "Науці логіці". У цьому творі Гегель дав аналіз найважливіших законів і категорій діалектики, обгрунтував тезу про єдність діалектики, логіки та теорії пізнання, створив першу в історії думки розгорнуту систему діалектичної логіки.
Центральне місце в діалектиці Гегеля займає категорія суперечності як єдність взаємовиключних і одночасно взаімопредполагающіх протилежностей. Суперечність розуміється тут як мотор, внутрішній імпульс розвитку духу взагалі. Рух вона, що виходить від абстрактного до конкретного, до всього більш повного, істинного результату. 
 За допомогою створеного ним діалектичного методу Гегель критично переосмислює всі сфери сучасної йому культури. На цьому шляху він всюди відкриває напружену діалектику, процес постійного заперечення кожного зрозумілого, досягнутого стану духу таким, що викликає в його надрах станом у вигляді конкретного йому суперечності. 
 Гегель характеризував діалектику як рушійну душу істинного пізнання, як принцип, що вносить у зміст науки внутрішній зв'язок і необхідність. Заслуга Гегеля, в порівнянні з його попередниками, полягає в тому, що він дав узагальнений діалектичний аналіз усіх найважливіших категорій філософії і сформулював три основних закони діалектики - закон переходу кількісних змін у якісні, закон взаємопроникнення протилежностей і закон заперечення.
10.Екзистенціальний напрям у природно-правовому мисленні.
Первиепредставлени правовим екзистенціалізм, або екзистенціальної феноменологією, а також правової герменевтикою, інші - комунікативної філософією.
У зв'язку з цим закономірно постає завдання розкриття суті феноменологічних концепцій права.Всі вони переважно базуються на трьох головних підходах до права: 1) підході, в основі якого лежить концепція «природи речей» (Г. Ко-инг, Радбрух Г., В. Майхофер та ін); 2) підході, обгрунтованому німецької філософією цінностей (М. Шелер, Н. Гартман); 3) підході, представленому ейдосом (правовими ейдосом) і розробленому Е. Гуссерлем і П. Амселеком.
Слід зазначити, що натуралістичне обгрунтування права було характерно лише для самих перших природного концепцій права, в яких космос розглядався як джерело норм для людських стосунків, як ідеальне світоустрій. Згодом, в міру виділення людини з природи як справжнього суб'єкта, термін «природа» став ідентичним визнання природного права як прагнення до абсолютного ідеалу. І вже після І. Канта філософи права здебільшого розглядали природу речей не як буття або змістовне впровадження природного права, а як суто понятійно-абстрактну юридичну форму.
У XXстолетіі помітно посилився інтерес до використання екзистенціалізму в философії права, особливо в концепціях природного права. Філософи-екзистенціалісти (С. Кьерке-гір, М. Хайдеггер, А. Камю, Ж.-П. Сартр, Г. Марсель, XОртега-і-Гассет, М. Бердяєв, Л. Шестов та ін) вважають, що в світі існують тільки окремі конкретні особистості із незалежним від зовнішнього світу автономним свідомістю, конфліктуючим з безликої буденністю життя. Свідомість людини вільно, його воля зумовлює життєвий шлях. Наш вибір і визначає нашу суть, суть буття окремої особистості. Сенс життя - тільки в сфері волі. Визнання єдино справжньої дійсності буття людської особистості є характерним для всіх екзистенціалістські доктрин. Істотні риси даної теорії увібрали у себе багато підходи до права. Розглянемо основні концепції екзистенціального напрямку в природничо-правовий мисленні.
Специфіка екзистенціальних природничо-правових поглядів полягає, по-перше, в запереченні класичних уявлень про природне право. Екзистенційні пошуки «істинного права» пов'язані з розумінням права як правовідносин. Проголошується конкретність, антінорматівность, безперервне розвиток «справжнього» права як індивідуальних правових рішень, перманентно виникають у соціальному житті.При цьому ігнорується принципове розходження між «справжнім рішенням законодавця й звичайного громадянина», бо цінність рішення перше не в тому, що встановлюються «мертві» абстрактні норми, а в тому, що воно прийнято під впливом структур загального буття свідомості, завдяки чому норми потім « оживають »в судово-адміністративних рішеннях.
По-друге, екзистенційний природне право відрізняється і від неокантіанского «природного права з змінним змістом». Остання мислить природне право як ідею, формальний принципу, а не як конкретні змістовні визначення справедливості. Навпаки, екзистенціалісти проголошують всі загальні принципи фікцією і пов'язують поняття дійсного права з конкретними змістовними визначеннями. Тому характерним для екзистенціалізму є пошук правового рішення в конкретній ситуації, в конкретній справі - це не тлумачення норми, не витяг з неї ідеалу, а перш за все пошук рішення в змісті самої справи, в життєвій ситуації.
Дослідники екзистенціалістські природно-правових поглядів відзначають певну суперечливість між психологізмом філософського екзистенціалізму і природно-правовим типом праворозуміння. Твердження М. Хайдеггера про первинність емоційно-практично-діяльного відношення працівників ДПС до світу більше відповідає до біхевіоризму в праві. Подолати цей психологізм прагнули представники екзистенціальної філософії права, проте ціною відходу від ортодоксального екзистенціалізму у бік неокантіанство і неогегельянство. Наприклад, М. Мюллер еклектично об'єднав подання К. Ясперса про екзистенціальної свободи з гегельянської тлумаченням права як прогресу свободи. Відповідно до «філософією існування» К. Ясперса ототожнював Мюллер М. «існування» (екзистенцію, внутрішній і непізнаний рівень буття людини і духа) і свободу: екзистенція - це вільна самореалізація людини, яка усвідомлює свою сутність - свободу. Відстоювання своєї екзистенції - гарантія людини на право, що реалізовується в соціальному спілкуванні. Правила взаємин, права і обов'язок із самого початку перебувають в екзистенції. Іншими словами, дійсне спілкування у Мюллера випливає з екзистенції, що передбачає початкове буття-в-світі. Реалізація буття-в-світі в вільних рішеннях і є виразом природного права.
Мюллер виділяє три основні моменти у розумінні природного права: по-перше, надання позитивному праву (нормі, закону) вільного рішення, завдяки чому «мертва» норма «оживає» у разі збігу зі змістом рішення, по-друге, обумовленість «істинності» рішення «існуванням» (первинно-правовими структурами буття-в-свідомості); в-третіх, підхід до історичного буття права як одноразовим до вирішення в неповторній індивідуальної ситуації.

11.Етико-правові ідеї у філософії І. Канта і сучасність.
Важливий аспект цієї соціально-орієнтованої ідеї освіченості розкривається в практичній філософії І. Канта, який дає нове трактування поняття культури. Культура, за Кантом, виходить за межі опозиції «культура - натура», не всяке знання та вміння є добро. Адже, знання технічного, наприклад, характеру може бути використано в нищівних антигуманних цілях. Що може бути регулятором освіти, спрямовуючим її в дійсно культурний напрямок? (За Кантом, культурою є лише те, що сприяє розвитку людини, те, що йде на користь всьому людству). Кант вказує на право, як на такий регулятор. Саму ідею права Кант виводить з ідеї моралі, тобто правові норми, як моральні, носять апріорний (до – досвідний) характер. Освіта має своєю метою розкрити цей безумовний характер моральних та правових імперативів, а держава, з свого боку, повинна гарантувати громадянина в його основних правах. Таким чином, якщо мораль дає людині внутрішній закон, то в праві цей закон доповнюється зовнішнім примусом, а освіта громадянина приводить його до знання відносно єдності цих двох рядів законів. 
Проблема, яку не помітив Кант, була сформульована його послідовником І.Г. Фіхте: «правосвідомість – результат виховання, а хто міг виховати наших пращурів – перших людей?». Фіхте звертається за допомогою до релігії, до Бога як «іншої розумної істоти». Пізніше на цьому ж питанні акцентував і К. Маркс в своїх «Тезах про Фейєрбаха»: «Вихователь сам повинен перше бути вихованим». Ця проблема – суто філософська саме тому, що немає одного, раз та навіки виробленого рішення, і в філософії освіти ХХ ст. ми бачимо широкий спектр різноманітних її розв’язань.

12.Злочинність як складова суспільних відносин.
Організована злочинність стає сьогодні суттєвим фактором посилення соціальної напруги і дестабілізації суспільних відносин, перешкоджає оздоровленню економіки, впорядкуванню споживчого ринку, сприяє деформації нових форм економічних підприємницьких відносин. Поилюються процеси зрощення економічної та загальнокримінальної злочинності, лідерів злочинних угруповань з корумпованими посадовими особами органів влади і управління, правоохоронних органів.
Організована злочинність є і залишається одним з факторів суспільного розвитку. Її масштаби - реальна загроза становленню соціально-економічних реформ та входження України в світове співтовариство. Тенденція останніх років свідчить про зростаючий інтерес лідерів злочинних угруповань активно включатися в легальні комерційні структури. Практика засвідчує, що великі мафіозні формування легалізують свою діяльність шляхом створення різноманітних асоціацій, спільних підприємств, посередницьких організацій і кооперативів.
Організована злочинність стає суттєвим фактором посилення соціальної напруги і дестабілізації суспільних відносин, перешкоджає оздоровленню економіки, впорядкуванню споживчого ринку, законодавчого регулювання процесів, що охоплюють ці сфери, сприяє деформації нових форм економічних відносин.
Основні причини організованої злочинності приховані в сферах суспільно-економічних відносин.
14.Інтерсубєктивність як спосіб обгрунтування права
Інтерсуб'ектівность як спосіб обгрунтування права може бути представлена як парадигма (зразка) сучасних концепцій природного права.
Ці концепції прагнуть здолати характерне для класичної філософії права зіставлення об'єкту і суб'єкта, буття і свідомості, а отже, обліку об'єктивних умов і ідеї права в процесі створення і вживання законів. Принцип интерсубъективности означає, що сенс права не розчиняється в свідомості суб'єкта або на зовнішньому соціальному світі, а розкривається у взаємодії (комунікації) суб'єктів (принаймні, два, а в принципі – всіх). Основною конструкцією правопонимания тут виявляється договір.
Характерний для некласичних концепцій природного права принцип интерсубъективности виражає наступні особливості сотимчасового соціогуманітарного пізнання: а) перехід від концепції моносуб'єкта (індивіда або суспільства) до концепції полисубъекта, що виявляється в дискурсі; б) визнання мови як справжня реальність, завдяки якій право дане людині і виявляються можливими комунікація і дискурс як способи обгрунтування правових норм і принципів; у) метафізичний для поста підхід до обгрунтування ідеї права у формі різних теорій справедливості.
Серед сучасних теорій обгрунтування права, що «працюють» в парадигмі интерсубъективности, виділяються онтологічні і комунікативні концепції. Перші представлені правовим екзистенціалізмом, або екзистенціальною феноменологією (М. Мюллер, Э. Фехнер, Ст Майхофер) і правовою герменевтикою (А. Кауфман, Ст Гассемер, П. Рікер). Другі – комунікативною філософією (До.-О. Апель і Ю. Хабермас).
В рамках экзистенциально-феноменологической онтології справедливість як підстава права розглядається як форма людського співіснування, спосіб буття з іншими. Вищий критерій справедливості убачається в экзистенции як вільній самореалізації людини.
Комунікативна парадигма в сучасній філософії права акцентує увагу на дискурсі, тобто обговоренні всіх проблем в рамках цивільного суспільства. Морально-правовий дискурс дозволяє зіставити все наявні ціннісні орієнтації, а тим самим врахувати виражені в них соціальні умови ноплощая цей процес в системі процедур як правил «мовної гри». Забезпечуючи «заспокоєння», він сприяє актуалізації справедливості і як надпозитивная інстанція обмежує і контролює владу.
Даному підходу також властиві достоїнства і недоліки. Виходячи з договірних концепцій права, интерсубъективный підхід як основний елемент правової реальності розглядає правовідносини. Проте єство правового суб'єкта з правовідносин безпосередньо не виводиться. Якщо не постулируются права людини, то всі правовідносини виявляються фрагментарними.
15.Історична школа і марксизм як форми правового обєктивізму
По своїх вихідних підставах марксистська теорія права – це онтологічна об'єктивістська концепція. Вона виходить з того, що не можна розривати і протиставляти суще і належне, факт і норму, фактичні стосунки і правові стосунки, що надбудовуються над ними. 
У цьому плані марксизм протилежний до юридичного позитивізму з його ототожненням права з правопорядком (законом), нормативным наказом суверена і, кінець кінцем, ототожненням права зі свавіллям. Концепція Маркса і Енгельса в своїй теоретичній, у тому числі філософською, трактуванню права зовсім не заперечує його зв'язку з соціальними ідеалами, етичними нормами, культурою, так само як і необхідність ціннісного підходу до права, а також не вважає право лише функцією економічного процесу. 
На противагу юридичному позитивізму, що визнає реальність лише позитивного права, марксизм рахує позитивне право лише вторинною реальністю, віддзеркаленням положення справ, що виражається в певних суспільних стосунках. З марксистською точюи зір, право як міра свободи визначається економічними стосунками, в яких корениться «правова природа речей», тобто соціальна норма, що володіє через свою об'єктивну природу загальнообов'язковістю і що вимагає законодавчого закріплення. 
У основі марксистської філософії права лежить теза про те, що право є вираження і закріплення волі економічно панівного класу. Як і держава, воно є продуктом класового суспільства. Його вміст носить класово-вольовий характер. «Окрім того, – писали К. Маркс і Ф. Енгельс, – що пануючі індивіди при даних стосунках повинні конструювати свою силу у вигляді держави, вони повинні додати своїй волі, обумовленій цими певними стосунками, загальне вираження у вигляді державної волі, у вигляді закона»Таким чином, виникнення і існування права пояснюється ними необхідністю нормативного регулювання суспільних стосунків на користь економічно панівного класу. 
Якщо марксизм бачить в праві засіб закріплення волі і охорони інтересів економічно панівних класів, то представники інших наукових концепцій концентрують увагу на співвідношенні права і держави, права і особи. У їх розумінні права, правового регулювання головне місце займає чоловік з його всілякими інтересами і потребами, а не лише протилежні інтереси класів. 
Марксистко-ленинская теорія стверджує, що право – явище, похідне від держави і повною мірою визначається його волею. Проголошуючи примат держави над правом, марксизм вступає е протиріччя з теорією правової держави, яка не заперечує провідної ролі держави в правотворчості, проте вважає, що самс держава повинна підкорятися законам, а не стояти над ними. 
16. Історична школа права (Г. Гуго, Ф. Савіньї, Г.Пухта) 
В самому кінці XVIII століття в Германії зародилося і в першій ' половині XIX століття стало вельми впливовим у вивченні права особливий напрям дослідницькій думці. У центр своїх теоретико-познавательных інтересів воно поставило питання не про те чим полягає єство права і чим воно має бути, а про те, як право виникає і яка його історія. 
Основоположником цього напряму в юриспруденції, що отримав найменування історичної школи права, є Густав Гуго. Видними представниками цієї школи були також німецькі юристи Фрідріх Карл фон Савіньі і Георг Фрідріх Пухта. 
Даний напрям виник як протест проти двох чинників: 1) проти раціоналізму XVIII століття, яке не звертало увагу на історичні особливості розвитку права і відстоювало перу в природне природне право; 2) проти встановлень Великої французької революції, які проголошували перевагу людської волі над традиціями і обставинами. 
Головною мішенню своєї критики представники історичної школи вибрали природно-правову доктрину. Так, на відміну від теорій природного права історична школа права визначала право не як результат природної необхідності і не як довільне встановлення людей, а як закономірний історичний продукт суспільного життя. Її прибічники намагалися тлумачити становлення і життя юридичних норм і інститутів як певний об'єктивний хід речей. Еволюція права, вважав Густав Гуго, здійснюється мимоволі, пристосовуючись сама по собі до потреб і запитів часу, тому людям краще всього не втручатися в неї, триматися здавна заведених і освячених досвідом століть порядків. Право, що діє в державі, зовсім не зводиться лише до сукупності тих розпоряджень, які нав'язуються суспільству як би ззовні, тобто даються «зверху» людьми, що вдягнулися на те спеціальними повноваженнями. Право (і частное, і прилюдне) виникає спонтанно. За визначенням представників цієї школи, право є «сукупність встановлень, повсякденних звичаїв і принципів справедливості, дотримуваних членами суспільства, а не корпус наказів і норм, витікаючих від суверенної власти» 
Подібні погляди отримали розвиток також в працях Фрідріха Карла фон Савіньі. Він доводив, що право не встановлюється волею певної особи. Право – це продукт народного духу, що виявляється у всіх членах суспільства і наводить всіх до однієї і тієї ж правосвідомості. Іншими словами, право кожного народу зростає разом з ним. Або, як писав Савіньі, всяке право виникає тим способом, який пануюче слововживання 
Георг Фрідріх Пухта – найближчий послідовник і учень Савіньі. Основні ідеї поглядів Пухти – прославити авторитет звичайного права, показати його зв'язок з народним духом і, як наслідок, його практичну силу. Якщо Савіньі говорить про утворення права як про загальну (загальнонародному) справу, то біля Пухти йдеться про природному саморозвитку права, яке розвивається, як рослина із зерна, з народного духу. Вся історія народного розвитку розумілася їм лише як розкриття того, що вже спочатку закладено в народному дусі. Проте в цьому ученні залишалося невиясненим питання про те, яким чином утворюється сам народний дух. 
Таким чином, з точки зору історичної школи право є продукт народного духу, народного правового переконання. Розвиток права полягає в тому, що народний дух поступово виявляє норми, що об'єктивно містяться в праві. Тому право існує не у вигляді формальних прав, а у вигляді живого представлення правових інститутів в їх органічному взаємозв'язку. Юристи ж лише витягують правило з норми шляхом аналізу і вивчення досвіду існуючого права. 
Представники історичної школи, критикуючи доктрину природного права, вказали на наступні вразливі місця останньою, а саме: 1) вчення про довільне встановлення права; 2) існування системи норм, однаково придатних для всіх часів і народів; 3) прагнення додати суб'єктивним правовим ідеалам безпосереднє юридичне звучання. 
17. Концепції відродженого природного права ХХ століття
Як відомо, в XIX і в першій половині XX століття у філософії права, як і в реальному практичному житті, панували принципи доктрини правового позитивізму. Юридичний позитивізм вважав право встановленням держави, залежним від державної влади і підлеглим їй. У такому тлумаченні затвердження яких-небудь вічних і невід'ємних принципів і прав позбавлялося сенсу, інакше кажучи, знімалася доктрина філософського, або природного права. Все, що не є законом, юридичною нормою, в такому розумінні втрачає пошану. Перш за все, знецінюється унікальність права як вираження багатовимірного світу людського буття з його царством ідей і цінностей, де окрім правопорядку і необхідності дотримуватися законів люди зберігають неусувне прагнення до вищих ідеалів духу – справедливості, свободи, моральності, блага 
Зі свободи духу, вищої духовної дійсності, виводить свої фундаментальні принципи природно-правова думка. Перш за все, школа природного права направлена на пошуки особливої реальності права, що не зводиться до реальності державно-владних встановлень. 
На рубежі XIX і XX століття у межах природно-правового мислення особливо посилилися оцінні і пояснюючі підходи до правових явищ. Саме це поклало початок справжньому відродженню природно-правової думки. Але свого найвищого розвитку теорія природного права досягла після Другої світової війни. Цей інтенсивний процес відродження природного права в європейській філософії права був своєрідною відповіддю на засиллі позитивізму у філософії і юриспруденції, які, можна сказати, упевнено капітулювали перед лицем тоталітарної влади. 
Протягом останніх десятиліть XX століття відбулося свого роду нове народження багатьох теорій, що орієнтуються на концепції природного права. Формуючи своє розуміння права природно-правова думка акцентує увагу на тому, що «право» є правильним за змістом, а не по юридичній формі, тому не кожне юридичне рішення (законодавче або судово-адміністративне), будучи формально коректним, містить в собі право. Закон вважається тут явищем політичним, тобто таким, що допускає можливість свавілля при його встановленні. Право ж є силоміць, що протистоїть свавіллю, явищем, яке виникає «природним, природним способом» разом з іншими основними атрибутами соціальної бьгщя людини, таким, наприклад, як сім'я або власність. Звідси витікає і інше важливе положення природно-правової думки, а саме: вміст закону повинен критично оцінюватися з позицій знання про природне, належне право. Природно-правовий підхід претендує на сутнісний, аксеологический аналіз, ставить своїм завданням вьыснить сенс правових явищ, тобто явищ, що існують за зовнішніми, формальними властивостями позитивного права, оцінювати правові явища з позицій знання про належне право і з точки зору нормативних цінностей, ідеалів. Іншими словами, пошук природного права – це пошук універсальних понять, їх основною метою є керівний ідеал, а не конкретне розпорядження, і цей ідеал реалізується в історії. Тому природне право передбачає юридичні норми, які постійно змінюються. Але само право має свою основу не в юридичних нормах, його джерелом є природа людської особи, її дух, а керівним ідеалом – свобода. На цьому і зиждется природна школа права. 
Таким чином, сучасна природно-правова думка з її оцінними і пояснюючими підходами до правових явищ є основною формою розрізнення права і закону. 
18. Критика метафізики у філософії права 
Успіхи природничих наук у XIX ст. спонукали вчених до численних спроб використати їхні методи в галузі суспільних і гуманітарних наук, у тому числі й у філософії права. Філософське обґрунтування цих спроб належить позитивізмові, який нещадно критикував попередню філософію, суспільні й гуманітарні науки за їхні метафізичні методи й поняття. Насамперед позитивісти вказували на те, що в реальності найчастіше немає тих об'єктів чи сутностей, які начебто відображають ці поняття. До числа таких понять, наприклад, - вказували вони, - належить кантівське поняття морального обов'язку, гегелівське поняття об'єктивного духу й багато інших. Крім тjго, багатьом поняттям права й філософії права, на думку позитивістів, бракує чіткості, а тому їх важко чи неможливо ввести до загальновизнаних причиново-наслідкових відношень, кількісних описів і вимірів, притаманних справжній науці. Це, наприклад, стосується понять справедливість, суспільне благо. Нарешті, істотною вадою практично всіх тверджень суспільних і гуманітарних наук позитивісти вважали те, що їхнеможливо перевірити дослідом, тобто шляхом проведення точних і відтворюваних експериментів, результати яких можна математично описати. 
Так, поширені в окремих філософсько-правових моделях твердження на взірець: «право є втіленням справедливості», не кажучи вже про міркування: «право має бути втіленням справедливості» ніяк неможливо віднести до причиново-наслідкових зв'язків, які неодмінно потребують виявлення причини та її наслідку, тобто доведення, що справедливість - причина, а право - її наслідок, а це явно чи неявно стверджується цими правовими понятійними конструктами. 
«Виживання» правової системи позитивісти уявляли як наслідок взаємодії двох об'єктів: самої правової системи та суспільства, в якому вона діє, тобто на зра- зок математичної функції від двох змінних. Одна з цих змінних - це виклики з боку середовища, в якому функціонує система права, а інша - реакції середовища на виклики, вимоги з боку цієї системи права. Внаслідок цих викликів і реакцій адаптується й змінюється право. Саме зміна й адаптація, а не сталість і непорушність, характеризують, з їхнього погляду, правові системи. 
Під впливом досліджень антропологів розпочалися емпіричні дослідження властивих людині способів реагування на проблеми та її життєвих потреб у певному суспільстві чи певній культурі, її свідомих і підсвідомих психічних мотивів і бажань. 
У межах цього підходу розпочалися й дослідження права. 
Результати цих досліджень дуже вплинули на розуміння права та його місце в суспільстві, що спричинило занепад натуралістичних моделей права наприкінці XIX ст. Право тепер намагалися зрозуміти, спираючись на його функціональну роль у суспільстві та його взаємодію з культурними, економічними,природними тощо умовами життєдіяльності суспільства.
19.	Критична філософія права К. Маркса та Ф. Енгельса.
Судження про теоретичну спадщину К. Маркса (1818—1883) і Ф. Енгельса (1820—1895) в наші дні є надзвичайно суперечливими. Діапазон оцінок тут радикально протилежний: від оголошення марксистських положень недосяжною вершиною наукової думки до повного категоричного заперечення і несприйняття. Безперечно, порівняно з суспільством минулого століття, відносини якого аналізував К. Маркс, суспільство кінця XX ст. стало зовсім іншим: невпізнанно, корінним чином змінилися суспільне буття, свідомість і культура, величезний крок уперед зробили наука і техніка. І все ж ігнорувати окремі ідеї К. Маркса і Ф. Енгельса не варто.
Виникнення марксизму мало соціально-економічні та ідейно-теоретичні передумови: крах феодалізму та бурхливий розвиток капіталізму в країнах Західної Європи й Північної Америки; супроводження зміни формацій революційними потрясіннями; обумовлений капіталізмом гігантський розвиток продуктивних сил; виступ на політичну арену у зв’язку з розвитком фабричного виробництва двох основних класів — буржуазії та робітників.
Ідейними попередниками марксизму були представники німецької класичної філософії (Гегель, Фейєрбах), англійської класичної політекономії (Сміт, Рікардо) та французького утопічного соціалізму (Сен-Сімон, Фур’є).
Свою критику філософії права Маркс будував на широкому онтологічному підході. Він відкидав не тільки суб’єктивний ідеалізм, а й дуалізм із його розділенням духу й матерії, цінності й дійсності, досвідного знання і “речей у собі”. Від визначення суспільного розвитку ідеальною спонукальною силою та примату ролі особистості в історії він перейшов, розвиваючи основний принцип матеріалізму, до визначення первинності суспільного буття (матеріальних економічних відносин, відносин власності) щодо суспільної свідомості, обгрунтування ролі народних мас як головного суб’єкта суспільно-історичного творення. Згідно з ученням К. Маркса, сутність розмаїтих суспільних відносин між людьми зумовлена відносинами власності, що відповідають певному рівневі розвитку виробництва та його продуктивних сил.
Абсолютизація суперечностей капіталістичного суспільства логічно вела до висновку про його неминучу загибель у недалекому майбутньому. Маркс не допускав політичного консенсусу як норми соціального буття і наголошував на класовій боротьбі. Він квапився робити висновки без достатніх підстав. Так було після Червневого повстання робітників Парижа, так було після Паризької комуни 1871 р. Схильність до узагальнень без достатніх підстав, вказує О. Яковлєв, “… позначилась і на теорії революції, і на філософії історії, і, зрештою, на характері вихідної дослідницької парадигми”.
Не прогнозуючи розвитку європейської цивілізації в середині XX ст., Маркс зробив висновок про неминучу кризу, саморозпад усіх традиційних інститутів, що склалися віками. На його думку, процес ентропії, розпаду мав охопити всі сфери суспільства і підготувати грунт для комунізму.
За Марксом і Енгельсом, комунізм є історично та економічно неминучим наслідком закономірної загибелі буржуазної формації, яка вичерпала свої можливості. Перехід до комунізму відбувається у формі революції, насильницького скинення панування буржуазії, встановлення диктатури пролетаріату. Основа політичної теорії марксизму — історичний матеріалізм (як теорія зміни суспільно-економічних формацій) і визнання класової боротьби рушійною силою в історії. Причина розвитку — антагонізм, історія — це боротьба класів. Звідси специфічне, хоч і сперте на глибинні історичні традиції (софіст Фрасимах із “Держави” Платона, Т. Мор, Ж.-Ж. Руссо та ін.), розуміння держави як знаряддя класового панування. Для лібералів держава — єдино можливий спосіб організації влади в суспільстві, здійснення загального блага. Для анархістів держава — абсолютне зло, апарат панування й підкорення; його необхідно знищити. Маркс і Енгельс також виступали в ідеалі за бездержавне суспільство. Але вони дали чітку соціальну характеристику цій машині придушення: вона захищає інтереси панівного класу. Щоб прийти до бездержавного суспільства, на їхню думку, необхідно передовсім замінити панування буржуазії диктатурою пролетаріату. Пролетарська держава, виконавши місію знищення експлуатації через усуспільнення основних засобів виробництва, стане непотрібною і відімре.
Проте “висновки” Маркса про одночасність революції в основних розвинених європейських країнах, про абсолютне і відносне зубожіння пролетаріату, який з розвитком промислового виробництва стане більшістю нації (!), про “загнивання капіталізму” і неможливість забезпечити в ньому соціальні гарантії життя, про ліквідацію “власницького свинства”, про подолання різнорідності праці, про перенесення в аграрну сферу методів організації праці на великих промислових підприємствах, про долю закону вартості та безтоварну утопію, про існування сім’ї, приватної власності, громадянського суспільства тощо не знайшли підтвердження. Історія спростувала основне економічне “відкриття” Маркса, що його він називав “законом тенденції норми прибутку до зменшення”, з яким пов’язувалася загибель капіталізму. О. Яковлєв зазначив, що “… помилковість стількох прогнозів не могла бути наслідком істинності вихідних посилань, бездоганності сформульованих економічних законів”.
Однією з причин, що зумовили катастрофічну поразку передбачень Маркса, були трактування ним категорії суперечності й діалектичного закону заперечення. Для Маркса всі суперечності були антагонізмами, яким властиві, з одного боку, перехід сторін у свою протилежність, а з іншого — їхнє взаємопроникнення. На прикладі суперечності між пролетаріатом і приватною власністю він протиставляв приватного власника як консервативну сторону пролетареві як руйнівній силі, бо перший намагається зберегти антагонізм, а другий — знищити його.
Тільки на тлі загальної філософської системи К. Маркса стають зрозумілими причини його розмежування з попередньою правовою філософією. Він досить критично ставився до своїх учителів із юридичного факультету в Берліні, незалежно від того, належали вони до історичної школи чи були прихильниками вчення Гегеля, пропагували ліберальний індивідуалізм, суспільний договір чи правову власність.
К. Маркс піддав критиці прихильників протилежних шкіл — соціалізму, соціал-утопізму, прудонізму. На його думку, всі теорії права ” прикрашали” державний лад, “обслуговували” владу. Право — це не “буття в собі”, закритий світ норм, воно може бути зрозуміле тільки як функція суспільства; помилково розглядати право незалежно від соціальних сил, які виповнюють право змістом; право не може бути зрозумілим у відриві від соціальних відносин, від боротьби людей з природою і, відповідно, від економічних відносин; для К. Маркса економіка — ключ до розуміння анатомії суспільства, а соціологія, історія, філософія права — зовсім не самостійні дисципліни, а елементи єдиної науки. На думку К. Маркса, право — частина історії економіки; економіка — причина розвитку права. Так само, як змінюється природа людини, суспільство, принцип справедливості, право теж змінюється. У своїх дослідженнях первісного суспільства К. Маркс і Ф. Енгельс зверталися до примітивних спільностей, де право не існувало; вони зв’язували появу права з поділом праці, сімейною і приватною власністю, з необхідністю закріплення права рабовласницької власності, його змінами за феодалізму.
Сучасне право Маркс досліджував у зв’язку з відносинами товарообміну, які виходили за межі міст і досягали загального розвитку в буржуазному суспільстві. Первинна функція буржуазного права полягає в закріпленні приватновласницьких відносин; із розвитком найманої праці право виконує іншу функцію, стає засобом капіталістичної експлуатації; у цьому значенні право “виражає інтереси панівного класу”; приховано, а водночас — не менш реально, ніж за рабства, право стає інструментом владного впливу, набуває форму статуту, стає легітимним засобом державної влади, яка залежить від економічно панівного класу. В суспільстві розвиненого капіталізму право у вигляді встановлених норм сприймається автономною сферою, його зв’язок з економікою “приховується” апологетами буржуазного ладу.
Спираючись на економічну думку свого часу, К. Маркс спробував осягнути сенс історії; у капіталістичному суспільстві технічні інновації перестають бути інтересом окремих індивідів, які поступаються місцем гігантським компаніям, що прагнуть зайняти монопольне положення на конкурентному ринку; поглиблюються антагонізми суспільства, і в ситуації кризи перевиробництва традиційна ліберальна система права не виправдовує себе. З позицій класового підходу К. Маркс передбачав зникнення права в майбутньому суспільстві: після захоплення влади пролетаріатом і усунення передумов появи права приватновласницького виробництва і вільного товарообміну — і закріпленням економіки, яка централізовано планується, зникають класові конфлікти, світ надалі не матиме потреби у праві та його виправданні. Суспільство, сподівався Ф. Енгельс, випровадить державу разом із правом до “музею старожитностей, разом із прялкою та бронзовою сокирою”. Хоча К. Маркс припускав відмирання права в “найближчому майбутньому”, він передбачав необхідність перехідного періоду “диктатури пролетаріату”, в якому держава і право зберігаються для забезпечення соціалістичного розподілу матеріальних благ.
До права у К. Маркса і Ф. Енгельса той самий методологічний підхід, що й до розуміння держави: право завжди виражає державну волю класу або класів, які тримають у руках державну владу. Підносячи свою волю до закону і роблячи її завдяки цьому загальнообов’язковою, панівні класи забезпечують бажане для них регулювання суспільних відносин, захист своїх класових інтересів. Зміст цієї волі, установлених державою правових норм не є довільним. Він визначається матеріальними умовами життя панівного класу — економічним ладом суспільства, характером виробничих відносин, співвідношенням класових сил (“Маніфест комуністичної партії”, 1848 р.).
Розглядаючи право як форму виробничих відносин, Маркс підкреслював, що воно в змозі підкорити собі первинні виробничі зв’язки. Буржуазне право, за Марксом, абстрагується від особистості. Оцінюючи традиційні уявлення про право як відносини рівності, Маркс писав, що в умовах буржуазного ладу це — фікція. Рівність — формальна. Реальної свободи нема, відсутність приватної власності позбавляє свободи і рівності.
К. Маркс і Ф. Енгельс сформулювали класичний принцип того, що вільний розвиток кожної особи є умовою вільного розвитку всього суспільства. Так сталося, що ідеї Маркса коментувалися більшовизмом у спотвореному вигляді, тому головне зараз — не відкидати цілком це вчення, а “… очистити ідеї К. Маркса від більшовизму”. Про необхідність переосмислення вчення К. Маркса і Ф. Енгельса висловлюються вельми авторитетні філософи та правники Заходу. Це явище відновлення інтересу до деяких ідей К. Маркса і Ф. Енгельса дістало назву “ренесанс Маркса”.
20.	Методологічні основи філософії права Г.В.Ф. Гегеля.
Георг-Вільгельм-Фрідріх Гегель (1770—1831) був сином високопоставленого чиновника. Він прослухав курси філософії й теології в Тюбінгенському університеті, з захопленням сприйняв ідеї Великої французької революції, був прихильником республіки, вихваляв демократичний устрій суспільного життя античного світу, критикував феодальні порядки в Німеччині та релігійні догмати. З початком викладацької діяльності критикував погляди І. Канта і Й. Фіхте, схилявся до прореволюційних думок. Згодом, ставши професором Берлінського університету і здобувши визнання як офіційний філософ, Гегель зосередився на реакційній позиції: прославляв Пруссію, її уряд, підкреслював обраність німецької нації як єдиного спадкоємця і продовжувача загальносвітової культурної традиції, виправдовував війни.
Суспільно-політичні погляди Гегеля розпорошено по багатьох його працях. Найбільш повно вони викладені у “Філософії права” та лекціях із філософії релігії, філософії історії, опублікованих після його смерті. Ці погляди базувалися на постулаті про визначну роль об’єктивної ідеї, яка послідовно втілюється в різноманітних формах буття і через суспільну свідомість індивідів повертається до свого “матеріального” (божественного) лона. Світовий розум має своєрідну “хитрість”: він творить історію через діяльність конкретних людей, які виступають виконавцями божественної волі. Суб’єктом історії є дух, конкретними виконавцями — люди. Отож, об’єктивний дух виступає як об’єктивна закономірність, що стоїть над окремими людьми і проявляється лише через їхні різноманітні зв’язки і взаємовідносини.
У своєму розвитку об’єктивний дух проходить три головні стадії: абстрактне право, мораль, моральність. Останній ступінь охоплює сім’ю, громадянське суспільство, державу. Такою є загальна структура суспільно-філософської концепції Г. Гегеля.
Для розуміння сутності гегелівської філософії права насамперед важливо з’ясувати, яке місце посідає вона в системі всієї філософії Гегеля. У цьому нам допоможуть два суттєво важливі моменти:
- матеріал гегелівського філософсько-правового вчення (право, держава, суспільство) належить до ступеня розвитку об’єктивного духу, репрезентуючи його об’єктивізацію, зовнішній прояв і утвердження;
- політико-правова теорія Гегеля, систематично розроблена ним як філософія права, є саме філософським вченням про об’єктивний дух, філософський аналіз об’єктивного духу.
Свою концепцію філософії права Гегель розробляв і трактував саме як філософську науку про право, істотним чином відмінну від юриспруденції, яка, досліджуючи позитивне право (законодавство), має справу, за Гегелем, лише з суперечностями. А от завдання філософії права полягає в усвідомленні думок, які лежать в основі права, а власне ідея права є поняттям, діалектика розгортання якого і розкривається у філософії права. Філософія, за Гегелем, “… є найвищий спосіб усвідомлення абсолютної ідеї, тому що її спосіб найвищий — поняття… Окремою філософською наукою, поряд із філософією історії, релігії, є також і філософія права”.
Що ж таке право? “Людина, — підкреслював філософ, — повинна знайти у праві розум. Ідеєю є свобода, але, якщо позитивному праву і законам протиставляються продиктовані серцем почуття і свавілля, то вона перестає бути авторитетом. Та обставина, що насилля і тиранія можуть бути елементом позитивного права, є для нього чимось випадковим і не порушує його природи”.
Поняття право вживається в гегелівській філософії в таких значеннях:
- право як свобода (ідея права);
- право як певний ступінь і форма свободи (особливе право);
- право як закон (позитивне право).
На етапі об’єктивного духу, де весь розвиток визначається ідеєю свободи, “свобода” і “право” виражають єдиний зміст. У цій площині філософія права Гегеля могла б називатися філософією свободи.
Система права як царство реалізованої свободи являє собою ієрархію особливих прав (як рух від абстрактних його форм до конкретних). “Право, — зазначав Гегель, — полягає в тому, що наявне буття загалом є наявне буття волі. Відтак право е в цілому свобода як ідея. А тому його можна вважати правом особливим”. На вершині ієрархії особливих прав стоїть право держави, оскільки в реальній дійсності особливі права всіх рівнів (особистості, її совісті, злочинця, сім’ї, суспільства) дані одночасно.
Про право як закон (позитивне право) Гегель писав: “Те, що є право в собі, покладено в своєму об’єктивному наявному бутті, тобто визначене для усвідомлення розуму, і визначене як таке, що є правом і вважається правом, що відоме як закон: право загальне, завдяки цьому визначенню, є позитивним правом”.
Відповідно, за Гегелем, перетворення права на закон завдяки законотворчості надає праву форму загальності й повної визначеності. Предметом законотворчості можуть бути лише зовнішні сторони людських відносин, але не їхня внутрішня сфера.
Розрізняючи право й закон, мислитель водночас прагнув уникнути їх протиставлення. Він підкреслював, що зміст права може не бути додержаним у процесі його застосування, не все дане у формі закону є правом, оскільки не все закономірне в позитивному праві є законним і правомірним.
Філософський підхід Гегеля до аналізу розгортання сфери об’єктивного духу (суспільство, держава, політика, право і т. ін.) передбачав застосування принципів і правил його діалектики, оскільки “… сам метод розширюється до системи”. Філософія права не має, згідно з теорією Гегеля, своїх специфічних методів дослідження і тому закономірно розглядається як складова частина загальної філософії. Постава і вирішення проблеми про предмет і метод у філософії права Гегеля спирається на діалектику в її спекулятивно-ідеалістичній формі, метод визначає характер предмета дослідження і, власне, не досліджує об’єкт, а констатує, створює його, предмет дослідження зводиться до становлення понятійного апарату методу. Тотожність предмета і методу (від вихідного моменту до розгортання в цілісну систему) філософії права Гегеля означає рівність їхнього понятійного змісту.
Специфіка взаємодії діалектики політико-правової сфери та філософії права Гегеля виявляється неоднозначне. Те, що Гегель визначав як сходинку об’єктивного духу, розглядається як особлива сфера зі своєю сутністю і змістом. Через це логіко-гносеологічна сутність понять і закономірностей їхнього руху під час дослідження права, держави, політики неминуче трансформується і набуває інших, нових характеристик, обумовлених своєрідністю досліджуваного матеріалу, специфічним змістом і власною логікою предмета розгляду.
Очевидно, що без подібної трансформації, яка додає щось нове, специфічне до “духу логіки”, без своєрідної “політизації” логіки філософія права Гегеля становила б інтерес хіба що для логіки, але не для наук про державу, право, політику. Все дослідження Гегеля, в основі якого — діалектико-логічна конструкція світу об’єктивного духу (розвиток ідеї права, розгортання поняття права у світ права), супроводжується перетворенням, “наповненням” понятійного апарату діалектичного дослідження соціально-політичним та етичним змістом.
Гегель розрізняв філософське і прикладне (практичне) поняття права, чого, на жаль, не робить більшість сучасних авторів.
Прикладне поняття права є необхідним для практичної юриспруденції, але не цікавить філософію. Філософське поняття Гегель називав “ідеєю права”. “Ідея права, — писав він, — є свобода”. Вихідний пункт права — воля, яка самостійна тому, що свобода є сутністю і призначенням права. Систему права Гегель визначав як “царство суттєвої свободи”. Ще Локк і Монтеск’є надавали здійсненню свободи виключного значення, підкреслюючи, що це, передусім, не анархія, не сваволя, а дотримання законів: без законів не може бути свободи. Гегель підвів під таке розуміння свободи філософську базу. Для нього свобода — “усвідомлена необхідність”. Значить, він допускав і “несвободу”, підкорення законам природи і суспільства. Таке підкорення робить вільним тільки його добровільність. За філософським визначенням: “Ідея права — це свобода” приховано просту думку: право визначає розумну свободу людини (особи), яка обмежується такою ж свободою інших людей (осіб). Ця думка, безперечно, є продовженням ідей кантівського розуміння права, що його Гегель у “Філософії права” справедливо називав загальноприйнятним.
Визначення меж свободи і несвободи — ось що таке право. У розвинених правових системах ці межі встановлюються детальною регламентацією всіх аспектів діяльності; у нерозвинених — відсутність детального розроблення деякою мірою компенсується загальним правилом: “будь індивідуальністю, особистістю і поважай інших у такій самій якості”.
Людська свобода — результат тривалої роботи духу. Людина не народжується вільною, як уважав Руссо; вона, за Гегелем, є вільною за своєю духовною сутністю. Вільна людина і справедливі закони формуються в процесі довгого соціально-історичного розвитку, в становленні якого людина створює свій світ свободи, права і держави і себе як повноправну, вільну істоту.
Поняття свободи й закону та вихідний момент об’єктивного духу сформувалися в надрах розвитку об’єктивного духу. Розум, що на ньому базується закон, реалізує себе як волю. “Хоча, — зазначив філософ, — пересічна людина бачить свободу в можливості не звертати уваги на існуючі закони, чинити довільно, але саме в цьому і криється причина несвободи”.
Цікавим видається бачення Гегелем абстрактного права. “Абстрактне право, — зауважив він, — є першим етапом у русі поняття права від абстрактного до конкретного. Поняття права поки що абстрактне. Людина тут виступає в ролі цілком абстрактного і вільного “я”.
Абстрактне право — це усвідомлення правоздатності. На цій стадії закон іще не виявив себе, його еквівалентом є лише формальний правовий заповіт.
Що ж тоді є законом у розумінні Гегеля? “Закон — це загальне визначення, яке повинно бути застосоване до конкретного окремого випадку. В законах і відправі правосуддя є один суттєвий момент, який містить випадковість. Виступити проти неї означало б задекларувати абстракцію”.
“Зобов’язання стосовно до інших криють у собі з боку права правосвідомість, — підкреслював мислитель, — необхідність того, щоб закони були доведені до загального відома. Закони можуть утворюватися лише після того, як люди створили для себе багатогранні потреби і набуття цих потреб переплелось із задоволенням”.
Отже, закон, згідно з теорією Гегеля, є вираженням права в собі, тобто закон є позитивним буттям свободи.
“Розвішувати закони так високо, щоб їх не міг прочитати жоден громадянин, як це робив тиран Діонісій, або ж поховати їх в апараті наукових збірників, та ще й записати недоступною для більшості мовою — тоді значення законів стає доступним лише тим, хто володіє спеціальною підготовкою, — все це однаково неправомірно. Такі правителі, як Юстиніан, який дав своєму народові збірники законів у вигляді упорядкованих кодексів, не тільки стали великими благодійниками народу, який вихваляв їх, а й здійснювали великий акт справедливості. Стан юристів, які володіють особливим знанням законів, вважають часто ці знання своєю монополією, до якої всім іншим не слід втручатися…
Право, закон стосується свободи — найнеобхіднішого і найсвятішого, що є у людини, і вона повинна це знати”.
Поряд з “ідеєю права” існує й поняття позитивного права, тобто права, яке діє в тій чи тій країні (прикладне поняття). Гегель називав дві ознаки позитивного права. Під формальним кутом зору правило поведінки перетворюється в норму права лише тоді, коли воно визнане державою і відповідно охороняється його могутністю. А зміст права визначається своєрідністю національного характеру, духом народу (як у Монтеск’є і Савіньї) та рівнем його історичного розвитку. Гегель виявив соціально-історичну обумовленість позитивного права. Законодавець не може керуватися власною сваволею. Хоча він начебто і встановлює норми права, насправді ж він лише фіксує те, що визріло в суспільстві. Право і закон — не синоніми. Закон — оформлення права, яке надає нормі загальності й визначеності. У цьому — перевага закону перед звичаєм і судовим рішенням. З-поміж витоків права Гегель віддав перевагу саме законові як найбільш сучасній і ясній формі. Це ставить законодавство і кодифікацію вище від захопленості середньовічними звичаями та англійською системою прецедентного права.
Розуміння співвідношення права й закону у Гегеля не збігається з традиційним для мислителів XVII—XVIII ст. протиставленням природного і позитивного права. У більшості з них природне право асоціювалося з ідеалом, вічними принципами справедливості. Для Гегеля ж важливою була закономірність, історична обумовленість права. Він не захоплювався перевіркою закону на предмет його відповідності праву, керуючись знаменитою формулою Г. Греція: правом у повному розумінні слова є лише природне право. У Гегеля ідея можливого незбігу права й закону ніякого стосунку до прикладного поняття права не мала.
Право й закон у Гегеля різняться, але не протиставляються, хоча суперечності між ними в історичній дійсності не виключені. Цей зв’язок можна було б виразити універсальною гегелівською формулою: “Все дійсне — розумне, все розумне — дійсне”. Закон повинен бути виразом права, яке історично склалось; якщо він відступає від розумного, необхідні зміни.
Крім “ідеї права” і позитивного права, Гегель вирізняв ще й “особливе право”. Так він називав ступені або форми розвитку ідеї свободи в рамках “об’єктивного духу”. До “особливого права” відносять абстрактне право, мораль, сім’ю, громадянське суспільство, державу. Вони не заступають одне одного історично, а співіснують, причому нижчі форми “особливого права” (найнижча з них — абстрактне право) підкоряються вищим. Ієрархічну систему (Гегель розглядав її як перехід від абстрактного до конкретного) завершує право держави. Над ним стоїть лише світовий дух, або розум.
У галузі філософії права діалектичний метод розгортається в систему теоретичних конструкцій, за допомогою яких обґрунтовуються певні політико-правові погляди. Для самого Гегеля конкретно-історичний і теоретичний елементи структури політичного змісту “Філософії права” знаходилися в нерозривній тотожності, себто застосування понятійного апарату діалектики було тотожне розвиткові та вираженню певної соціальної та політико-правової позиції. Одначе для сутності справи — розуміння й тлумачення проблем особистості, суспільства, держави, права, свободи — спосіб підходу далеко не байдужий, що відкривається в додатковому (до конкретно-історичних поглядів) політичному та етичному значенні гегелівських теоретичних конструкцій та можливих звідси висновків.
Специфіка політико-правового змісту доктрини Гегеля обумовлена його трактуванням діалектики у сфері розгортання об’єктивного духу. Сам Гегель, кажучи про своєрідність власного філософського розгляду проблеми права і держави, у “Філософії права” акцентував на теоретико-концептуальному аспекті свого політико-правового вчення. “Мислячи ідею держави, — підкреслював він, — необхідно мати на увазі не особливі держави, не особливі інститути, а ідею для себе, цього дійсного Бога”.
У “Філософії права” виразно простежується як понятійний апарат, що попервах уявляється політичне нейтральним, дедалі більше виповнюється політико-етичним змістом, який позначує певну політичну та етичну позицію. Поняття права самопоглиблюється та рухається від абстрактного до найвищого, тобто до конкретно-істинного.
Вчення Гегеля помітно вплинуло на подальшу історію філософсько-правової думки. Це було наочно продемонстровано в історії гегельянства і тлумаченні гегелівського вчення з різних ідейно-теоретичних позицій.
Можна з упевненістю стверджувати, що Гегель спромігся створити теорію розвитку держави і права, яка сконцентрувала в собі все найкраще, що було напрацьовано в цій галузі науки до нього. Він був продовжувачем найкращих традицій школи природного права, ідей правової держави.

22.	Німецька класична філософія права: загальна характеристика.
У класичній німецькій філософії права кожному з її основоположників належить своя, осібна роль у створенні особливої концептуальної моделі права, а саме:
- Кант сформулював засноване на ідеях Платона визначення права, розглянув це поняття в системі філософських універсалій. Наголосив на моральній автономії особистості в контексті цілісного вчення про людську свободу крізь призму верховенства моралі, де пріоритет надавався індивідуальному, конкретній особистості;
- Фіхте зруйнував стереотипи суспільного договору, пов’язавши проблему походження права з розвитком самосвідомості. Це дозволило вивести загальні основи права з фундаментальних умов існування людини як вільного суб’єкта, наділеного волею і мисленням;
- Гегель створив універсальну методологію, засновану на ідеї саморозвитку права в єдності з його інституціонально-предметними та духовними проявами. Об’єднав в одному контексті право і свободу, де пріоритет надавався загальному — індивідуальну долю людини Гегель приніс у жертву загальному. Мислитель завдяки власним логічним судженням дійшов висновку про зверхність держави над особистістю, як загального і цілого над окремим і одиничним.
Родоначальником німецької класичної філософії вважається філософ Іммануїл Кант (1724— 1804). Він народився і помер у столиці Східної Пруссії — Кенігсберзі; походив із родини ремісника; дістав університетську освіту; працював викладачем і професором Кенігсберзького університету. І. Кант був різнобічне освіченою людиною. Його філософська система криє в собі низку оригінальних концепцій щодо побудови Всесвіту, етики та естетики, логіки пізнання. Важливе місце в теоретичній спадщині цього мислителя посідають праці з соціально-політичних, історичних і правових проблем. Це — “Основи метафізики моральності”, “Критика практичного розуму”, “Ідея загальної історії під космополітичним кутом зору”, “До вічного миру”, “Метафізичні засади вчення про право” та ін. Філософія І. Канта приголомшує глибиною і проникливістю. Хотілося, щоб її прочитали, відкинувши завчені фрази й готові рецепти, зваживши навдивовиж точне і вивірене слово І. Канта, актуалізоване нашим реальним історичним досвідом, усіма десятиліттями кривавих культів, коли “всезнаючі опікуни” ретельно відучували народ користуватися власним розумом та бути власне народом, а не юрбою. Саме від цього неодноразово застерігав І. Кант, вивчаючи природу людей та їхню схильність створювати нові штампи мислення замість старих. Мислитель писав: “Людина дуже рано набуває почуття справедливості, або дуже пізно, або взагалі не набуває поняття справедливості”. На противагу почуттю, поняття справедливості не може бути набуте людиною на основі лише індивідуального досвіду. І. Кант характеризував свою епоху як “вік просвітництва”, сутністю якої є “вихід людини зі стану неповноліття, в якому вона перебуває з власної вини. Неповноліття означає неспроможність користування власним розумом без керівництва когось іншого”. Рівночасно філософ дотримувався думки, що принципи державного управління можуть бути найкраще реалізовані в державі, котру очолює монарх, що керується тією загальною волею громадян, яку адекватно відображають філософи.
Кант докоряв авторові “Левіафана…” Гоббсу, що той не визнавав за народом його непорушних і невід’ємних прав. І водночас був щиро переконаний, що освічений монарх здатен сприяти розширенню цих прав, якщо прийняти відповідні закони.
На відміну від Руссо, Кант уважав, що людина за своєю природою лиха, а не добра. Отримавши необмежену свободу, люди не підтримуватимуть, а протистоятимуть один одному; людська природа — “нетовариська товариськість”, соціальні інстинкти переплітаються в людині з інстинктами антисоціальними, схильність до злагоди — з егоїзмом. “Людина — це така тварина, яка потребує над собою господаря”, — такий не вельми оптимістичний висновок зробив філософ. Проте й ці господарі – “опікуни” теж люди, і тому теж потребують над собою господаря, яким може бути лише Бог.
Кант поділяв із фізіократами віру в те, що прогрес людства є процесом природним, що люди стихійно до нього прагнуть і здійснюють його, якщо тільки їм у цьому не заважати. Отже, вважав філософ, треба створити такий лад у суспільстві, який забезпечував би відповідні умови для поступу. Адже люди — не просто машини, як трактують їх деспотичні уряди. Здатність думати — їхня вроджена якість, треба лише розвинути її у повсякденний навик. Допомогти їм у цьому повинні не “опікуни”, зацікавлені в тому, щоб тримати людей в покорі, а інтелігенція, “вчені”. З цього погляду політичне-правове мислення — цілком елітарне, проте був глибоко переконаний, що лише свобода думки може забезпечити розвиток людства, і саме з цим переконанням філософ робив свій вибір між монархією та республікою.
Кант вірив, що освічений монарх більше поважатиме свободу думки, ніж революційний республіканський уряд, тому що, відчуваючи власну законність, стоятиме на твердих ногах і “не боятиметься своєї тіні”. Зрозуміла річ, що йдеться про суто об’єктивне відчуття, — адже такий критичний розум, як Кант, анітрохи не вірив у божественне, святе право монархії. Він відкрито заявляв, що всяка державна влада є наслідком узурпації, загарбництва, а не добровільного суспільного договору між народом і правителями, як це стверджував романтик Руссо. І лише завдяки діалектичному співвідношенню між правом і державою державна влада може домогтися узаконення свого статусу як необхідної сили, що регламентує суспільне життя.
Саме тому Кант схилявся до монархічної форми правління. За вихованням німецький філософ був консерватором, і лише під впливом ідей Локка, який вважав, що розум людини — це “табула раса” і, отже, людину можна привчити до будь-чого, а також під впливом ідей популярного на той час Спінози і особливо — Руссо він став радикалом. Згодом у період зрілості, ідеї Монтеск’є та Юма певною мірою нейтралізували притягальну силу концепцій Ж.-Ж. Руссо, про що свідчить перехід Канта на позиції реформізму.
Його надії на освічений абсолютизм, ясна річ, виявилися перебільшеними. Одначе міркування філософа стосовно підвалин суспільного ладу, що має спиратися на діалектику дисципліни й свободи, добровільного послуху та вільної критики, мають, як бачимо, нетлінну вартість. У “Метафізиці моралі” І. Канта викладено його етичну систему. Мислитель, пояснюючи свою теорію, не хотів мати нічого спільного з утилітаризмом, який мету моралі вбачав поза її межами. Передусім Кант прагнув “цілком ізольованої метафізики моралі, не змішаної з будь-якою теологією, чи фізикою, чи гіперфізикою”. Всі моральні уявлення, стверджував Кант, апріорно притаманні розумові й породжені ним. Моральність досягається тільки тоді, коли людина діє, підкоряючись обов’язкові; водночас не досить, щоб учинок був таким, як того міг вимагати обов’язок. Так, якщо людина добра тільки завдяки своїй природній доброзичливості, то її не можна вважати доброчесною. Сутність моралі слід виводити з уявлення про закон: адже все в природі діє відповідно до законів, тільки розумна істота має здатність діяти згідно з ідеєю закону, тобто коритися волі. Уявлення про об’єктивний принцип як такий, що виявляється у волі, зветься велінням розуму, а формула цього веління — категоричним імперативом, або “золотим правилом моральності”, сутність якого — в моральному вдосконаленні громадян за принципом: “Дій згідно з такою максимою своєї волі, яка водночас може стати основою загального законодавства”. І. Кант убачав у цьому правилі універсальний засіб розумної організації суспільства, суспільної злагоди і приборкання одвічно злої природи людини.
Крім того, згідно з теорією Канта, ідею категоричного імперативу можна вважати основним системотвірним чинником права, але ця ідея формалізована. Тобто у праві головне — не мотиви вчинків, а їхній характер. Запропонований Кантом підхід до розуміння права можна витлумачити так: норми права окреслюють сферу, в якій людина може діяти вільно. Спроба вийти за цю сферу неприпустима тому, що вона сприймається як посягання на свободу інших осіб. Отже, право — це, насамперед, визначення міри чи граничних умов свободи людини, її автономії.
Ця умова знаходить відображення в таких визначеннях права І. Канта:
1. Право — це сукупність умов, за яких сваволя одного індивіда сумісна зі сваволею іншого під кутом зору загального закону свободи.
2. Право є загальним для всіх правилом (сукупністю правил) узгодження суперечливих дій вільних громадян.
3. Сукупність умов, які обмежують сваволю одного індивіда дотично до іншого та юридичні конфлікти в суспільстві, Кант називав правом.
Таке праворозуміння у Канта спиралося на ідею моральної автономності особистості, її абсолютної самоцінності, її здібності створювати для себе закони, знати свій обов’язок і самому виконувати його. Сама можливість свободи і взагалі для всіх людей закону стала можливою, згідно з Кантом, завдяки моральній автономії особистості (тобто самоцінності, самозаконності й незалежності особи).
Кант уперше зумів поєднати несумісність об’єктивної механістичної наукової раціональності та уявлення про людину як суб’єкта, що самовизначається. Починаючи з Канта, можемо говорити про критичну рефлексію, що концентрує свою увагу на місці людини в світі як суб’єкта, здатного виходити за рамки природної детермінації. Таке розуміння взаємовідношення людини і світу підтверджу^ ється, згідно з ученням Канта, існуванням двох взаємопов’язаних “розумів” — теоретичного і практичного. Якщо перший — лише одна з форм ставлення до світу, то другий, у тому числі й право, — ціннісні форми свідомості.
Сенс і призначення права в тому, щоби ввести свободу і сваволю всіх індивідів у розумні й загальноприйняті рамки. Право стосується тільки зовнішніх меж загальнодопустимої поведінки, тобто виступає у вигляді заборон, які регламентують те, що не заборонено.
Кант у своїх філософських творах постійно звертався до проблеми співвідношення права і моралі. Проблеми розрізнення права і закону, специфіку права він виявляв відмежуванням його від моралі. Призначення права — гарантувати моралі той соціальний простір, у якому могла б реалізовуватися свобода індивіда. У цьому — сутність кантівської ідеї моральної обгрунтованості права. Концепція моральності права має правове значення тільки тому, що моральність юридична.
Мислитель розрізняв зовнішні — позитивні та внутрішні — суб’єктивні, рушійні сили соціальної поведінки. Перші є юридичними і реалізуються завдяки насиллю. Другі залежать від усвідомлення внутрішнього обов’язку; вони є моральними. Це розмежування проводиться чітко, оскільки право стосується лише дій, мораль — переконань. При цьому Кант уважав моральною діяльність, спрямовану на благо всього людського роду, тоді як юридичні відносини скеровано на кінцеву волю індивідів та їхні зовнішні, безсердечні зв’язки. За кантівським протиставленням права й моралі приховано визнання аморальності сучасного йому суспільства.
Кант, під впливом ідей Руссо, розглядав моральність як подолання відчуження людини як об’єкта юридичних норм. В основі цього процесу є перехід усього правового в моральне. Рівночасно він визнавав право й мораль як взаємодоповняльні протилежності, формальну єдність суб’єктивності та об’єктивності поведінки індивідів.
Розглядаючи свободу як початковий вимір визначення права, філософ успадкував традиції Просвітництва та буржуазних революцій XVIII ст. Згідно з кантівським визначенням, слідує і рівність суб’єктів як принцип права.
Специфіка означеного способу визначення права полягає найперше в тому, що своєю внутрішньою структурою та за характером свого здійснення сутність права — не у формальному встановленні норм, яким слід підкорятися, а в утворенні духовних передумов, що забезпечують свободу. Запропоноване Кантом поняття права значно ширше, об’ємніше позитивного права, яке підлягає критичній переоцінці розумом. Кант порівнював позитивне право з головою без мозку. Він виходив із розмежування між філософським і прикладним розумінням права, яке набуло чіткішого оформлення у Гегеля. Питання “Що таке право?”, на думку Канта, може засмутити правника: “… що кажуть закони в тому чи іншому місці, в той чи інший час, він іще може ствердити; але чи є правом те, чого вони вимагають, і який загальний критерій, на підставі якого можна розрізняти правове й неправове… — це залишається для нього таємницею, позаяк він ні на мить не полишає зазначених емпіричних принципів і не шукає витоків цих суджень у самому лише розумі… щоб установити основу для можливого позитивного законодавства”.
У праві І. Кант виокремлював різні рівні, для яких вихідними були не однакові принципи. Так, природне право спирається на апріорні принципи, що їх диктує розум, тоді як позитивне право залежить од волі законодавця. Природне право і є цим загальним критерієм, який дозволяє розрізняти правове і неправове.
Право як моральна здатність зобов’язувати інших (нагадує суб’єктивне право) поділяється на вроджене (належить кожному від природи незалежно від правового акта; лише таке право є свободою чи незалежністю від примусного свавілля іншого, оскільки вона несумісна зі свободою будь-якого іншого) і набуте право (для якого необхідний правовий акт).
Щоби повністю усвідомити парадокси права, а отже, дійти висновку про суперечливість, неузгодженість наших знань про світ права, про форми його існування, Кант розрізняв право у вузькому та широкому значенні цього слова.
До права у вузькому, точному розумінні не домішується нічого етичного, воно гарантується можливістю повного примусу. Тобто право в точному розумінні слова є синонімом позитивного права.
Що стосується права в широкому розумінні, то це — своєрідне явище, де “… правоспроможність примушувати не може бути визначена ніяким законом”. “Цих істинних або хибних прав, — писав Кант, — є два: справедливість і право крайньої необхідності; перше допускає право без примусу, друге — примус без права. Така двозначність залежить… від того, що бувають випадки сумнівного права, вирішити які неспроможний ніякий суддя”.
Взагалі, можливі різні теоретичні системи, де право виникає як необхідний складник, як етап розвитку або частина цілого. Кожен складник виникає як момент або логічна ланка. Право виявляє себе як видове поняття стосовно до загальнішої категорії. Кантові такою категорією служила мораль. Він написав “Метафізику моралі, що складається з двох частин”. Перша частина — філософське вчення про право, розглядає легальність людської поведінки, тобто її відповідність юридичним законам. Друга частина — філософське вчення про чесноту — розглядає моральність людської поведінки, тобто її відповідність законам етики. Гегель описав у “Філософії права” систему, що фіксує три форми розвитку вправа: абстрактне право, етику, моральність. Підхід Гегеля був непересічним. Кант діяв радше як методолог і вживав юридичні поняття за їх узвичаєного тлумачення; Гегель як філософ-теоретик творив умоглядну систему, яку важко сприйняти юристові. Всі форми регуляції людських відносин належать, за Гегелем, до права. Те, що юристи називають правом, стало йому за “абстрактне право”. Це — початковий рівень: нерозвинене, неповне, тонке на зміст право. “Етика” — наступна, розвинена форма.
Отже, через право Кант пов’язував свою соціально-філософську концепцію з одним із розділів критичної філософії. Право він тлумачив як вияв практичного розуму. Надаючи процесові становлення правових відносин пріоритетного значення як на початкових етапах конституювання людських спільностей, так і в наступному їх розвитку на етапах цивілізації аж до загального громадянського стану, Кант уважав, що ці відносини є результатом діяльності розуму і що проблему створення держави завжди може розв’язати той, хто володіє хоча б здоровим глуздом. Розум може використати механізм природи як засіб для того, щоби практикою конституювати власну мету — накреслення права і цим гарантувати внутрішній та зовнішній мир і постійно забезпечувати його, оскільки тільки це повністю залежить від держави. Хоча Кант називав соціальні імперативи практичного розуму апріорними, все ж чітко простежується їхня емпірична основа, відображення в них потреб людської практики.
23.	Основні етапи, рівні та методи пізнання у праві. Правова практика як критерій правової істини.
Розгляньмо тепер етапи юридичного пізнання. Важливим його різновидом, як ми вже казали, є розслідування злочинів. Досліджувати цей процес доцільно у зіставленні з науковим пізнанням.
Розслідування в більшості випадків починається з установлення факту вчинення злочинного діяння, тобто певного порушення впорядкованості суспільного життя.
Проблема повинна мати розв’язок на даному етапі наукового прогресу. Вчений зводить її до робочого, реального обсягу. Він береться лише до таких питань, які можуть бути вирішені з допомогою вже існуючих концептуальних та інструментальних засобів. Правильно сформульована наукова проблема виражає необхідність наступного кроку в пізнанні та водночас містить знання способів його здійснення.
Під кутом зору структури проблема є системою питань. Вона має асерторичний (констатуючий) аспект, містить відповідні знання про об’єкт, що на нього вона спрямована, і власне проблематичний аспект, тобто в ній виражено те, що необхідно з’ясувати відносно цього об’єкта. Питання, що складають проблему, групуються навколо головного, центрального питання, яке виражає її сутність. Ідеальною формою розв’язання фундаментальної проблеми є побудова нової теорії. Тому вже постановка такої проблеми повинна виступати як певний прообраз теорії, її зародок. Проблема може мати суто теоретичний характер, а може пов’язувати наукове знання з практичною діяльністю людей. У першому випадку вона має теоретичну цінність, у другому — практичну.
Факт учинення злочину є різновидом проблемної ситуації. Його встановлення можна розглядати як усвідомлення своєрідної суперечності між знанням і дійсністю. Тут потрібне знання, достатнє для відновлення нормального суспільного життя. Для цього воно повинне давати адекватну картину події, достатню інформацію про осіб, винних у порушенні закону, мотиви їхнього діяння, способи вчинення злочину, інші обставини справи.
У науці проблема зумовлює необхідність формування однієї або кількох гіпотез. Гіпотеза — обгрунтоване припущення відносно природи явища, яке становить об’єкт проблеми. Ядро гіпотези складає певна ідея. Як відомо, поняття ідеї в історії філософії набувало різних значень. Ідею звичайно розуміють як форму духовно-пізнавального відображення певних закономірних зв’язків та відношень реального світу, спрямовану на його перетворення. Ідея, що становить ядро гіпотези, являє собою припущення відносно причин і властивостей досліджуваного явища і є відповіддю на центральне питання проблеми. Решта суджень, що входять до складу гіпотези, служать або обгрунтуванням цієї ідеї, або наслідками, які логічно випливають із неї. Гіпотезу бажано будувати у формі, максимально наближеній за структурою до теорії, щоб для перетворення її на цю останню потрібне було тільки відповідне обгрунтування.
У пізнанні постійно відбувається формування і перевірка гіпотез, що мають на меті дедалі більше наближення до істини. Бажано, щоб гіпотеза була простою, обходилася без зайвих припущень, які не випливають із необхідності розв’язання поставленої проблеми, проникнення у природу її об’єкта. Дослідник повинен прагнути до простоти, економності, логічної стрункості. Ця остання, як свідчить історія науки, притаманна гіпотезі то більшою мірою, що істиннішою вона є, і навпаки.
Гіпотеза — необхідний елемент процесу здобування нового знання у будь-якій галузі. “Ми постійно можемо бачити, — зауважив П. В. Копнін, — що в усіх науках (як про неживу і живу природу, так і про суспільство) розвиток знання здійснюється через побудову, обгрунтування і доведення гіпотез”. Вочевидь, це стосується і правознавства.
Якщо ми візьмемо такий різновид юридичного пізнання, як розслідування злочину, то тут роль гіпотези відіграє версія. Під останньою розуміють обгрунтоване припущення відносно події злочину в цілому або якоїсь її обставини. Розслідування злочину можна розглядати як процес версування, тобто формування і перевірки версій. За своєю логічною природою версія та гіпотеза тотожні, версія виступає одним із видів часткової гіпотези.
Одночасно версія внаслідок відмінності галузі її застосування — розкриття злочинів — від наукових досліджень відрізняється від гіпотези в цілій низці відношень. Процес побудови і перевірки версій характеризується значною обмеженістю та ненадійністю фактологічної основи; при цьому слід підкреслити ту обставину, що дії учасників розслідування зі збирання інформації повинні залишатися в межах, окреслених законом. Важливе значення мають істотні часові обмеження. Версування перебігає в умовах більш сильної протидії зацікавлених осіб — сильнішої, ніж у процесі завоювання новою гіпотезою визнання в наукової спільноти. Висунути версію може лише правочинна особа — припущення підозрюваного, свідка чи потерпілого не можна називати версіями. Далі, якщо під час розв’язання наукової проблеми в низці випадків обмежуються однією гіпотезою, то в процесі розслідування злочину закон вимагає висувати і перевіряти всі версії, які можна висунути. Нарешті, кожна наукова проблема є унікальною, і тому не існує типових гіпотез; водночас у розслідуванні злочинів важливу роль відіграють типові версії, тобто припущення, до яких вдаються, коли обставини злочину мають типовий характер.
Так само, як і гіпотезу, версію висувають з метою досягнення істини. Версія є істинною тією мірою, якою вона відповідає справжньому станові речей; цей аспект з’ясовується в перебігу верифікації чи фальсифікації версії. Верифікацією називають установлення відповідності фактичному станові речей, фальсифікації — встановлення відсутності такої відповідності.
Версія в разі позитивних наслідків перевірки стає доведеним знанням і виступає як підстава для кваліфікації злочину та визначення міри покарання винних, її істинність і цінність виявляються злитими в одне ціле.
Продовжимо аналіз основних етапів розвитку знання. Він уже матиме значення не для розслідування злочинів, а для теоретичного юридичного пізнання.
Коли наукова гіпотеза отримує дослідне підтвердження, вона перетворюється на теорію. Теорія — перевірена практикою система наукових знань про об’єкт, яка дає цілісне уявлення відносно його закономірностей і сутнісних характеристик.
Теорія постійно знаходиться в розвитку. Уявлення про завершеність теорії як свідоцтво зрілості наукового знання, яке безвідмовно діє для формально-логічних побудов, мабуть, треба переосмислити. Цю вимогу, власне, вже знято формулюванням, що випливає з послідовно діалектичного розуміння теоретичного й практичного і відповідно до якого теорія постає не просто логічною конструкцією, а й процесом.
У природознавстві віддають перевагу дедуктивній теорії. Підвалини її складає невелика кількість вихідних тверджень, що в межах цієї теорії приймаються без доведення (аксіом або постулатів), з яких виводиться решта тверджень (теорем). У соціогуманітарних науках, зокрема в юриспруденції, можливості застосування дедукції значно обмежені. Сутності предмета тут більше відповідають недедуктивні підходи та змістовні методи.
Сказане вище повністю стосується і юридичних теорій. Наприклад, можна звернутися до загальної теорії держави і права, яка досліджує загальні та специфічні закономірності виникнення, розвитку і функціонування держави і права, виробляє свою систему наукових понять, визначень і принципів, внаслідок чого є самостійною юридичною наукою в системі юридичних наук, що має для них загальнотеоретичне і методологічне значення.
Сучасне право бурхливо розвивається. Наприклад, юристи поставили питання про створення такої нової теорії, як загальноправова процесуальна теорія, її предмет складає те загальне, що має місце в закономірних діях різногалузевих процесуальних механізмів, будові та природі їхніх елементів (насамперед, галузевих юридичних процесів).
Для створення загальноправової процесуальної теорії наявні всі необхідні засновки. Зросла потреба у загально-правових теоретичних розробках законодавчої практики. Міркування про систему процесуального права поки що подаються без належного теоретичного обгрунтування, а становлення нових видів процесу — адміністративного, господарчого та інших — вимагає від законодавця аналізу проблеми у масштабі системи права в цілому. Зросли вимоги до системи законодавства і з погляду законності, а це також приводить до посилення ролі, яку відіграє в ній процесуальний компонент.
Існують важливі методологічні засновки для розроблення загальноправової процесуальної теорії. Це — високий рівень розвитку теорії права в цілому, який привів до відкриття у правовій системі охоронних зв’язків, що тягне за собою розроблення теорії охоронних правовідносин, без чого неможливо зрозуміти природу юридичного процесу, встановити призначення процесуального механізму в системі правового регулювання поведінки.
Крім того, дозріла необхідність запровадження у правові дослідження системного методу. Тут мають місце два аспекти. Один полягає в тому, що системний підхід конче потрібен у пізнанні складних динамічних цілісностей, до яких відносять як процесуально-правовий механізм у цілому, так і його елементи. Другий же полягає в тому, що системний підхід дозволив створити системну модель правовідносин, репрезентувати правовідносини як систему, як цілісність, а також розв’язати низку традиційно спірних питань правовідносин, що безпосередньо стосуються розроблення загальноправової процесуальної теорії. Адже процес — це ті самі правовідносини, тільки складні. Тому системне дослідження правовідносин означає й системне дослідження юридичного процесу. Розглядувану теорію на нинішньому етапі її розвитку слід уважати компонентом загальної теорії права.
Із перетворенням гіпотези на теорію внаслідок її підтвердження та ідея, що мала проблематичний характер і служила основою гіпотези, тепер виступає основою теорії. Це, звісна річ, не означає, що ідею можна розглядати як щось самостійне дотично до системи знання, створеної на її основі. Ідея існує в самій теорії та розкривається в ній, вони нероздільні.
Відомо, що роль ідеї в розвитку суспільства найдокладніше дослідив Гегель. Його категорія абсолютної ідеї у своєму розвитку, матеріалізуючись у суспільних явищах, знаходить свій вищий прояв у державі. З матеріалістичних позицій це повторив К. Маркс, додавши, що й теорія стає матеріальною силою, тільки-но вона оволодіває масами.
П. В. Копнін назвав ідею гносеологічним ідеалом. Для цього є істотні підстави. По-перше, в ідеї найвищою мірою на цьому рівні розвитку науки досягається об’єктивність знання. “В цьому розумінні під ідеями ми повинні розуміти такі результати пізнання, які визначають обличчя науки свого часу; в них у концентрованому вигляді виражено досягнення наукового пізнання”, — писав він. По-друге, ідея поєднує знання з прагненням до його практичного використання. “Це тим більше робить її гносеологічним ідеалом, оскільки процес пізнання має на меті досягнення таких об’єктивних результатів, які можна втілити в реальність і таким чином перетворити саму дійсність”, — завершив думку П. В. Копнін.
Розглянуті нами етапи правового пізнання можна трактувати як рух від емпіричного до теоретичного рівня дослідження. Емпіричне дослідження передбачає організацію спостережень та експериментів, опис (протоколювання) спостережуваних та експериментальних даних, їх класифікацію, первинне узагальнення. Теоретичне пізнання — це сутнісне пізнання на рівні абстракцій високих порядків. Обидва ці рівні взаємно пов’язані, передбачають один одного. Історично емпіричне (дослідне) пізнання передує теоретичному. З іншого боку, експерименти в науці ставляться саме для того, щоби підтвердити ту чи ту теорію.
Пізнання у сфері права має два рівні — емпіричний і теоретичний, що тісно пов’язані між собою. 
Встановлення істинної картини правової реальності вимагає застосування системи методів і підходів. Вони поділяються за рівнем загальності на кілька категорій. Найзагальнішим є філософсько-світоглядний підхід. Він необхідний правознавству під кутом зору його самоусвідомлення, у тому числі розуміння його власної методології. Виражаючи світоглядну основу науки, він являє собою спосіб теоретичного опанування матеріалу, насамперед у розумінні найзагальнішого підходу до дослідження. Тут передовсім ідеться про те, що залежно від того чи того вирішення основного питання світогляду, того чи того розуміння дійсності, місця та ролі природи й соціуму, теоретико-пізнавальних ідеалів задаються вихідні параметри конкретної методології, норми дослідницької діяльності, теоретико-пізнавальний інструментарій та стиль мислення стосовно тієї чи тієї сфери спеціально-наукового аналізу. Категоріальний апарат філософії — це потужний інструмент пізнання й перетворення дійсності, насамперед соціальної. Зокрема, філософський аналіз потрібний для глибокого розуміння свободи, відповідальності та інших людських цінностей як цілей правового регулювання.
Юрист, формуючи методологію свого дослідження, повинен узяти з усього багатства філософської думки ті концепції, які є адекватними його об’єктові. Застосовуючи до вивчення правової дійсності метод філософського аналізу, треба з граничною ретельністю враховувати особливості права, його природи, функцій, предмета — специфіку цього своєрідного соціального інституціонального утворення. Вважаючи стрижнем методології правознавства філософський підхід, слід бачити в ній низку послідовно обумовлених ланок. Сюди за світоглядною основою науки входять загальнонаукові методи, методологічні положення інших наук та спеціальні методи цієї науки — правознавства.
У цілому загальнонаукові методи (абстрагування, ідеалізація, порівняння, логічні методи, моделювання, методи математики тощо) відомі давно. В ієрархії наукових методів ця група посідає місце між філософським методом і частковими методами окремих галузей науки і практики. Вони поєднують у собі як окремі положення філософського знання, так і теоретичні засоби спеціальних наук, і є своєрідним їх синтезом. Деякі методи загальнонаукового рангу вже давно використовуються у праві. Останніми десятиріччями всі загальнонаукові методи набули подальшого розвитку і коло їх розширилося: сюди увійшли системний, структурний, функціональний, кібернетичний та інші методи. Посилилася роль методів загальнонаукового характеру і в галузі правознавства.
Можна твердити, що найзначнішу роль у вивченні правової реальності, а також у вирішенні інших проблем юридичної науки і практики відіграють логічні методи. Логіка — наука про форми та закони правильного мислення. Вона встановила низку законів, які регулюють зв’язки між структурними елементами правильного міркування. Ці закони, як і форми, мають об’єктивний характер. Вони суть не що інше, як своєрідне відображення форм і законів руху предметного світу, залученого до сукупного процесу праці, до сфери людської діяльності. Адже мислення є розвиненою здатністю оперувати з будь-яким предметом відповідно до його власної природи на основі образу, який адекватно відображає цей предмет.
Історія науки свідчить про те, що пізнання у своїх вирішальних поворотах, пов’язаних із фундаментальними відкриттями, завжди було змушене переходити межу того, що раніше вважалося подумки припустимим, створювати нові методи мислення. Логіка виникла і розвивалась як опис, систематизація та обгрунтування інтелектуальних операцій, способів міркування, структури і законів мислення, що пізнає світ. Логіка виявляє способи досягнення нового істинного вивідного знання, встановлює ті спрямування, що ведуть до правильних, обгрунтованих висновків.
Розвиток логіки як науки привів до розгалуження її на дві сфери. Одна з них за змістом збіглася з діалектикою. Вона є наукою про розвиток мислення і має назву діалектичної логіки. Інша сфера головну увагу спрямовує на вивчення структури мислення з допомогою методу формалізації та отримала назву формальної логіки. Сутність цього методу полягає у виявленні логічної структури думки і вираженні її з допомогою формул. Цей метод виник у процесі пошуку граничної формальної визначеності висловлювань.
Логічні методи як загальнонаукові отримали широке застосування в багатьох галузях науки. Особливе значення логіки для права пояснюється, зокрема, тим, що будь-яка логічна помилка в роботі юриста є водночас і професійною помилкою. З іншого боку, специфіка юридичного мислення полягає в його акцентованій “раціоналістичності” й навмисній нестачі емоційності, його точності, значно більшій, ніж у повсякденного мислення тощо. Для юридичного мислення є характерною потреба в залученні арсеналу логічних методів.
Проблеми права у логіці на сучасному етапі їх розвитку переростають у проблему логічних основ права. У галузі права логічне є визначальним щодо юридичного, існування останнього пояснюється в багатьох випадках виключно логічною основою.
Коректне юридичне мислення, незважаючи на певні його особливості, можливе лише в разі поєднання діалектичної та формальної логіки. Якщо вести мову про сферу правотворчості, то застосування категорій, процедур і правил абстрактного мислення та логічних операцій тут є абсолютною необхідністю, оскільки вони покликані забезпечити логічну єдність правових регламентацій та їхню істинність, відповідність суспільним відносинам. У творчій діяльності законодавець спирається на діалектичну логіку як на основний засіб дослідження суспільного життя, що підлягає правовій регламентації, як на метод раціонального розв’язання конфліктів, а також використовує процедури формальної логіки як методи законодавчої техніки.
Допоміжні та підготовчі операції правотворчості, законодавча техніка, створення інформаційної системи, творча систематизація законодавства передбачають використання досягнень формальної логіки. Зокрема, в побудові системи юридичних норм необхідно уникати суперечностей. На жаль, законодавство України не відповідає цій вимозі. Зараз чинні закони допускають винесення у тій самій справі декількох, навіть протилежних, рішень. Якщо суворо їх дотримуватись, то не завжди, на нашу думку, можна додержуватися принципів справедливості. Закон несуперечності твердить, що з двох протилежних положень принаймні одне є хибним. Це стосується й рішень, що їх ухвалюють повноважні особи та органи у процесі застосування права. Хибне рішення призводить до несправедливості.
У правозастосовній діяльності перевага віддається методам формальної логіки. Ми вже згадували про їхнє значення для кваліфікації злочинів. Важливу роль відіграє логічне тлумачення норм права. Передусім, вона повинна задовольняти відповідні вимоги логіки, що грунтуються в кінцевому підсумку на основних логічних принципах (визначеності, послідовності, несуперечності та обгрунтованості) й законах (тотожності, несуперечності, виключеного третього та достатньої підстави).
Логічний спосіб тлумачення юридичних норм спирається на різноманітні прийоми: логічного аналізу понять, логічного перетворення, виводи за аналогією, виводи від протилежного, зведення до абсурду тощо. Аналізуючи поняття, визначають його зміст (притаманні йому ознаки) та обсяг (множину предметів думки, що уявляються в цьому понятті). Певну допомогу при цьому може надати порівняння досліджуваного слова з близькими за значенням словами та виразами. У законі щодо неповаги до суду встановлюється покарання за “образу судді або народного засідателя”. Для тлумачення поняття “образа” корисно зіставити його з поняттями “наклеп”, “приниження” тощо. Часто виникають труднощі в тлумаченні багатозначних слів і виразів. Як відомо, тому самому слову може відповідати кілька різних понять. У такім разі правозастосовник повинен обрати одне значення (те, яке мав на увазі законодавець), виходячи з контексту нормативно-правового припису і норми права.
Взагалі логічне тлумачення норми права передбачає логічність законодавчого тексту. Формулювання норми права на основі правових приписів можливе лише тоді, коли тексти правових приписів дозволяють будувати доказові умовиводи.
Крім того, якщо вести мову про використання методів формальної логіки у правозастосовній діяльності, то слід сказати, що робляться певні кроки у вивченні можливостей застосування формалізованої дедукції в слідчій практиці. Тут варто звернути увагу на працю О. І. Гвоздика “Можливості використання формалізованої дедукції у слідчій практиці”. Рівночасно, вивчаючи, наприклад, обставини юридичної справи, необхідно враховувати й положення діалектичної логіки.
Дедалі ширше застосування у правових дослідженнях знаходять інші загальнонаукові методи, наприклад, системно-структурний. Зокрема, він виявився вельми продуктивним для вивчення функцій складної системи органів юстиції, для виявлення напрямку і характеру потоків інформації, які повинні циркулювати в цій системі та в системі зворотних зв’язків, без яких неможлива діяльність із регулювання суспільних відносин. Важливу роль відіграє системний аналіз у кримінології. У цьому контексті слід також згадати кібернетичні методи.
Досить часто у сфері права застосовуються методи психології, особливо в процесі розслідування злочинів, їх використання пов’язане з психологічним впливом на осіб, причетних до розслідування, і тому викликає заперечення з боку деяких правознавців. Одначе, підкреслив М. В. Костицький, “здійснення психологічного впливу не тільки не суперечить характеру діяльності юриста, але й є природним для нього”. Він називає такі методи: передача інформації, навіювання, постановки та варіювання інтелектуальних задач, переконання, рефлексія, психологічні “пастки” тощо.
Слід зауважити, що переосмислення суспільної сутності людської природи, її істинної цілісності й самоцінності, прагнення вдосконалити на цій основі спосіб життя людей спричинили радикальні форми експансії природничо-наукового раціоналізму, коли за логічними схемами математичного природознавства починає будуватися вся система людського опанування світу. Але при цьому не можна випускати з поля зору такого принципового моменту, як неаксіоматичний характер соціального знання. Він диктується кількома обставинами. По-перше, у неперервному русі, розвитку перебуває саме суспільство — об’єкт соціального пізнання. Пов’язаний він також зі здатністю людини, соціальних груп, суспільства в цілому накопичувати, усвідомлювати й використовувати досвід. На цій здатності тримається вся свідома діяльність людей, проте вона має ще одну грань. З розвитком суспільства, з підвищенням його освіченості відповідно змінюються і форми організації його життєдіяльності. А втім, якщо антисоціальні явища виникають і зберігаються в суспільстві протягом досить довгого часу, то вони можуть формувати адекватне соціальне середовище і породжувати тенденції, здатні, своєю чергою, деформувати суспільні відносини. Це накладає істотні обмеження на застосування загальнонаукових методів у соціально-гуманітарних науках взагалі та у правознавстві зокрема.
Загальнонаукові методи і методи інших наук слід застосовувати у праві з урахуванням його специфіки. Необхідно також, щоб вони відповідали дозрілим юридичним проблемам, щоб останні для свого вирішення потребували саме цих методів. Іншими словами, не повинно бути нав’язування органічно не властивих юридичній проблематиці пізнавальних інструментів, використання яких у кращому разі приводить до “словесного перевдягання” проблеми, загальновідомого її розв’язку, і не більше. Найчіткішим критерієм, який свідчить про органічність застосування того чи того методу у правознавстві, є досягнутий за його допомогою “приріст” наукових знань, заглиблення у правову дійсність, виявлення в ній нових закономірностей, формулювання практично значимих висновків. У праві розвинених країн для розв’язання пізнавальних задач, пошуку істини широко застосовуються міждисциплінарні підходи. У вітчизняному праві їх використання в дослідженні проблем державно-правового регулювання суспільних відносин є поки що спорадичним. При цьому в багатьох випадках фактично йдеться про механічне поєднання знань різних галузей або використання уявлень одних розділів науки поряд і нарівні з уявленнями інших, тоді як головною ознакою власне міждисциплінарного підходу є глибший рівень пізнання на основі застосування під час здійснення досліджень інтеграційної взаємодії різногалузевих наукових знань, коли сукупність останніх існує у вигляді єдиного комплексу. Завдяки саме цьому міждисциплінарний підхід відкриває можливість виконувати дослідження на глибших рівнях. Посилення ролі правового регулювання в усіх галузях суспільного життя потребує підвищення ролі загальнонаукових методів, методів інших наук у юридичній галузі, завдяки чому посилюються старі та встановлюються нові зв’язки права з іншими галузями. Якщо взяти, наприклад, проблему правової охорони народного здоров’я, то вона пов’язана з такими масштабними проблемами, як охорона навколишнього середовища, створення найсприятливіших для здоров’я людини умов праці тощо; також її не можна розглядати ізольовано від медичної науки та практики. Досить широкої популярності набула думка, згідно з якою правова наука в подібних ситуаціях начебто покликана лише “юридичне санкціонувати” досягнення інших наук у процесі правотворчості й правозастосування. Слід погодитися з Д. А. Керімовим, що ця позиція є хибною і суперечить дійсному станові речей. Для сучасного стану юридичної науки характерним є не лише використання даних інших наук, а й спільне з ними проникнення в сутність суспільних відносин, які підлягають правовому регулюванню, виявлення їхньої істинної природи.
А втім, за всієї значущості загальнонаукових методів, методів інших наук, міждисциплінарних підходів першочергову роль у встановленні справжньої картини правової реальності відіграють власні спеціальні методи юридичної науки та її власний понятійний апарат. Спеціальні методи правознавства — конкретні способи збирання, обробки і вивчення фактичного матеріалу, що виробляються й використовуються відповідно до профілю, функцій і предмета певної науки. Давнім, органічно притаманним правознавству спеціально-науковим методом є техніко-юридичний метод (хоча за своєю основою він виражає формально-логічні принципи та засоби пізнання). Без даних, отриманих із допомогою цього методу, неможливе теоретико-прикладне опанування правової дійсності взагалі.
Для правознавства характерним є також порівняльно-правовий метод, пов’язаний з існуванням на нашій планеті й історично, і в кожний конкретний момент багатоманітних правових систем. Він органічно вплітається в юридичний аналіз на всіх його рівнях (і на техніко-юридичному, і на філософському, або загальносоціологічному). Водночас можна зауважити, що у своїй основі порівняльно-правовий метод наближається до загальнонаукових. У сфері розслідування злочинів вироблені й використовуються спеціальні, або специфічні, методи, способи виявлення невидимих і слабковидимих слідів, встановлення особи за рисами зовнішності, ототожнення цілого за частинами тощо.
Правова практика як критерій правової істини
Істина має об’єктивний характер, треба порівняти її з об’єктом, що його вона відображає, аби встановити, що відображено свідомістю правильно, а що — ні. Цього можна досягти лише у процесі матеріальної дії на навколишній світ — на предмети природи і процеси суспільного життя.
Механізм дії практики як критерію істини має такий вигляд. Якщо зміни в об’єкті, зумовлені практичною дією на нього, виявляться тими, що їх ми передбачали, тобто ми досягнемо мети, то це означає, що вихідне розуміння було об’єктивно істинним.Якщо ми будемо виходити з неправильних уявлень про об’єкт, то не отримаємо на практиці тих результатів, на які розраховуємо, і наші погляди на об’єкт доведеться переглянути, визнавши, що вони частково або повністю були хибними.
При цьому, звісна річ, перевірку теорії за допомогою практики не можна розуміти як одиничний акт, що здійснюється безпосередньо після формування теоретичного положення. Поставлена свідомістю перед практикою ідеальна мета вимагає розглядати предмет під певним кутом зору і не здатна увібрати в себе повністю наявні уявлення про предмет. Отже, навіть повне здійснення поставленого завдання зовсім не означає такого ж повного доведення істинності вихідного положення. Крім того, слід пам’ятати: що загальнішою є теорія, то сильніше дається взнаки недостатність для її перевірки окремого акту практики. Перевірка теорії практикою здійснюється не лише в наступній, але й у попередній практиці. Перевірка попередньою практикою здійснюється у процесі створення теоретичних уявлень, коли практика виступає і як джерело знань, і як їх критерій. Перевірка теорії з допомогою практики являє собою процес, який значною мірою здійснюється вже під час створення нової теорії, коли кожний крок міркування перевіряється і підтверджується попередньою практикою.
Не можна обминути й питання про співвідношення практичної перевірки і перевірки логічної, яка здійснюється у процесі мислення. Якщо засновки, тобто наявні знання, є істинними, і якщо міркування не містить логічних помилок, є коректним, то висновки повинні відповідати дійсності, бути істинними. На цій підставі інколи твердять про існування двох критеріїв істини — логічного і практичного. Правильні міркування (і математичні дії, що використовуються в процесі дослідження) є, певна річ, необхідною умовою для того, щоб досягти істини, але цієї умови недостатньо, оскільки вона ще не гарантує істинності висновків. Якщо засновки (хоча б один із них) є неправильними, то, виходячи з них, можна розвинути цілу систему помилкових уявлень, яка в логічному аспекті буде стрункою і несуперечливою.
Закони логіки, її правила побудови міркувань складалися з часу становлення людини в її свідомості на основі та в процесі практики, неперервно проходячи в ній перевірку. Логічний критерій в остаточному підсумку випливає з практики, остання служить його підґрунтям. Тому можна сказати, що є лише один критерій істинності знання — практичний, оскільки тільки він дає остаточну відповідь на запитання про відповідність знання дійсному станові речей.
Розглядаючи практику як критерій правової істини, треба врахувати, що, на відміну від природознавства, соціальне пізнання взагалі більшою мірою визначається не взаємодією суб’єкта пізнання з природою, а практикою функціонування самого суспільства, підтримання нормальних соціальних відносин. Критерієм істини в галузі права є юридична практика. Істинність конкретної правової норми визначається репрезентативною саме для цієї державної вказівки юридичною практикою, динамічним її системним фрагментом, для якого характерні внутрішня єдність і достатня багатоманітність зовнішніх зв’язків.
При цьому слід виходити з того, що критерієм істини служить не практика взагалі, а лише спеціально обрана суб’єктом і ним же інтерпретована практика. У критеріальній дотично до істинності правових положень, зокрема юридичних норм, діяльності суб’єкта, дуже істотним є відбір практичного матеріалу для подальшої інтерпретації. Ще більш відповідальною є роль суб’єкта в об’єктивній інтерпретації відібраного соціально-правового практичного матеріалу. Ясна річ, що в такому виді соціальної практики, як юридична, не може не бути присутнім зіставлення її засобів і результатів із цілями самого суб’єкта перевірки. Тому взаємодія юридичної практики і пізнання у критеріальній діяльності завжди буде пов’язана зі значною часткою відносності й недосконалості. Тільки об’єктивно-історичний погляд на критеріальну юридичну діяльність розкриває її природу, знімає проблематичність об’єктивного критерію істинності норми права. За такого погляду норми права співвідносяться з панівною в певний час тенденцією прогресивного розвитку людства і людини.
Прогресивна юридична практика — діяльність суспільства, внаслідок якої демократично змінюються і функціонують правові відносини та всебічно розвиваються суб’єкти права. Для розкриття і подальшого застосування прогресивної юридичної практики як критерію істинності норм права слід врахувати також її взаємодію з усією суспільно-історичною практикою. Прогресивна юридична практика акумулює в собі у перетвореному вигляді фактично всі види соціальної діяльності, виступаючи єдиним цілим як граничний критерій істинності норм права.
За справедливим зауваженням В. С. Нерсесянца, деформоване ставлення теоретиків до практичного життя, яке склалось і зміцніло в радянській державі, значною мірою зумовлене тим, що теорія, відірвавшись од державно-правової практики, протягом довгих років мала справу з певною заздалегідь заданою, ідеально-нормативною, належною “практикою”. Внаслідок цього, з одного боку, реальна практика була позбавлена справжнього теоретичного усвідомлення та орієнтиру, з іншого — відбулося перетворення на критерій “істини” замість дійсної історичної практики її апріорно “правильного”, ідеалізованого двійника, який позбавив теорію пізнавального потенціалу, а істину — її дійсного змісту.
31.Основні ідеї, принципи, структура правової аксіології
Аксіологічне вивчення права має важливе наукове, практичне і етичне значення. Воно дозволяє звернути увагу не лише на соціокультурних і социоклассовые основи і детерминанты права, зв'язок з державою, але і на його духовні аспекти, відбивані ним ідеали. Без ціннісного підходу неможливо виявити призначення права в загальнолюдському, соціальному і культурному розвитку, зрозуміти його специфічну природу як духовно-практичний засіб освоєння світу людьми. Без нього залишаються в тіні конструктивна, творча роль свідомості у сфері права, чисто особові аспекти права.
Завданням даної теми є аналіз деяких питань аксиологии права: виявлення природи правових цінностей, їх вміст і ієрархії, уявлення про право як цінність і його ціннісний критерій.
Теорія цінностей (аксиология) знаходить відповідне вживання і в області права. Правові цінності і оцінки (у сфері правосвідомості) мають регулятивне значення. Правові норми у свою чергу набувають значення цінностей і стають об'єктом оцінки. Цінності виражають переконання і переваги, які не покояться на емпіричній основі. Цінності, на відміну від знання, не підлягають логічній, емпіричній перевірці і обгрунтуванню. Вони є деякими нерозкладними (початкові) інтелектуально і емоційно сприймані даності, які спонукали суб'єктів до їх збереження, до володіння ними і діяльності на їх основі, оскільки сприймаються як всілякі блага. Їм не можна дати точне і повне пояснення, не удаючись до понять аксиологии. Мабуть, мають рацію тут автори тих концепцій, які вважають, що смисловий центр буття людини в світі складають ті або інші цінності. Як філософська категорія цінність – це те, що відчуття і розум людей диктують визнати особливо значимим зі всього і в ім'я чого проживается життя, то, чого людина хоче ради себе самого, а не ради чогось іншого. Цінність виступає як мета сама по собі, до неї прагнуть ради неї самої, а не ради чисто матеріального інтересу, вигоди або плотського задоволення. Спрямованість установки суб'єкта і його діяльності на певну цінність називається ціннісною орієнтацією. Процедура вибору на основі цінності називається оцінкою.
Між цінностями, оцінками і нормами існують зв'язок і взаємні переходи. Тому в науках, що мають предметом мораль, право, мистецтво, необхідне їх взаємозв'язане вивчення і пояснення, а разом з цим і їх розмежування.
Правотворчість і реалізація права (правозастосування, виконання, використання і дотримання права) є областями людської діяльності яскраво вираженого оцінного характеру. Через це філософія права включає в свій предмет вивчення і дослідження правових цінностей, оцінки у сфері права і так далі Так у філософії права утворюється певний теоретичний напрям – аксиологическое, або правова аксиология1 . Вона, у свою чергу, спирається на поняття загальної аксиологии, на теоретичні положення про цінності взагалі.
Виникнення юридическо-аксиологического підходу пов'язане з появою природно-правових переконань, з відмінністю права природного і права позитивного. Право в своєму аксиологическом вимірі виступає як строго певна форма правових цінностей, як специфічна форма правового долженствования, відмінна від всіх інших (моральних, релігійних і т. д.) форм долженствования і ціннісних форм.
Завдяки цінностям право як деякий «механізм» отримує свій вміст, оскільки свідомість суб'єкта права направлена на цінності як на свій об'єкт. Завдяки ним знімається момент байдужості в поведінці правового суб'єкта і формуються дозволи, заборони і должествования. Розглянемо, які ці цінності і як вони зв'язані між собою, а також в чому полягає цінність права.
Статус цінностей в праві можуть придбати різні факти і явища матеріального і ідеального характеру: матеріальні предмети і блага, суспільні стосунки, людські вчинки, вольові феномени (мотиви, спонуки), ідеї, ідеали, цілі, соціальні інститути. Вони є правовими цінностями, оскільки лежать в основі права і правопорядку, вони виступають як ідеальне обгрунтування норм права, закріплюються і охороняються правовими нормами, складають мету права і його інститутів.
32.Основні питання та функції філософії права
сновне питання філософії має різне вирішення: матеріалістичне, ідеалістичне, моністичне, дуалістичне, плюралістичне. Потрібно зазначити, що в рамках основного питання філософії по-різному вирішується і питання, що саме розуміти під матеріалістичним, а що під ідеалістичним. Саме цим пояснюється те, що існують різні форми матеріалізму /наприклад, вульгарний, споглядальний, метафізичний тощо/ та ідеалізму /об’єктивний, суб’єктивний /.
По-різному філософи і відповідають і на питання про можливість пізнання світу. Послідовний матеріалізм доводить, що світ в принципі можна пізнати. Найвищим критерієм і гарантом цього є практика. Об'єктивні ідеалісти зосереджують увагу на пізнанні людської свідомості через пізнання відчуттів, понять тощо. Течія, представники якої в принципі заперечують можливість пізнання сутності речей і закономірностей розвитку дійсності, дістала назву агностицизму.
Основне питання філософії дає можливість правильно орієнтуватись а історико-філософському процесі, визначати сутність будь-якої філософської системи. Основне питання філософії підкреслює, що всі явища світу умовно поділяються на дві основні сфери - матеріальну і духовну. Вони утворюють єдність /дихотомію/, якою характеризується все, що існує в світі. Ці сфери нерозривні, але, кожна має свою специфіку і займає своє місце, відіграє свою роль. Матеріальній сфері належить вирішальна роль лише в кінцевому розумінні, в гносеологічному плані. Значення основного питання філософії і в тому, що, поширюючи його на розуміння суспільного життя, воно дає основу для матеріалістичного розуміння історії.
Якщо матеріалізм та ідеалізм виражають два протилежні підходи до розуміння природи світу і людської сутності, то не менш важливим питанням філософського світогляду є питання про те, в якому стані знаходиться світ, чи розвивається він і людська сутність, чи вони незмінні. Це питання про рух і розвиток. В залежності від вирішення цього питання теж виникають дві протилежні концепції - діалектика як вчення про розвиток, і метафізика, яка заперечує або спотворює розвиток. Був час, коли деякі філософи /наприклад, Парменід/ вважали буття абсолютно нерухомим. Але пізніше, з розвитком науки і практики, коли рух і розвиток стало неможливо заперечувати, поширення набули метафізичні підходи, які спрощено, однобічно їх тлумачили. Тому звичайно говорять про дві концепції розвитку - діалектичну та метафізичну.
Поділ філософських систем в залежності від вирішення питання про розвиток не збігається а поділом на матеріалізм і ідеалізм. Відомо, що серед матеріалістів було багато метафізиків /Л.Фейєрбах та інш./, а серед ідеалістів - діалектиків /Гегель/. Але ці питання тісно пов’язані, можна навіть у повному розумінні сказати, що питання про розвиток, рух органічно входить до основного питання філософії.
Коли поставлене питання про пізнання світу, його сутність, то при цьому не менш важливим є питання про вибір правильного методу пізнання як способу вивчення, явищ світу, як набір засобів, прийомів, що роблять пізнання успішним. Кожна наука має свої методи. Філософія озброює всі науки знанням найбільш загального методу пізнання: метафізичного та діалектичного. Вище ми визначили діалектику як теорію розвитку, а тут говоримо про діалектику як про метод пізнання. Протиріччя тут немає. Теорія стає методом тоді, коли вона спрямовується на пояснення практики, на здобуття нового знання, необхідного для теоретичного освоєння світу.
Тільки глибоко засвоївши весь цей матеріал, можна зрозуміти суть кожної з функцій філософії, через які проявляється відношення філософії до конкретних наук. Основні функції філософії: світоглядна, гносеологічна, методологічна, логіка, критична, практично-перетворювальна та інші. 
33.Основні проблеми інтерсуб’єктивного напрямку в філософії права.
Як вже наголошувалося, продовженням традицій природного права в нових культурно-історичних умовах XX століття, особливо в другій його половині, був такий принцип обгрунтування права, як интерсубъективность. Некласичні концепції права, витікаючі з позицій интерсубъективности, намагаються здолати характерне для класичної філософсько-правової думки зіставлення суб'єкта і об'єкту, свідомості і буття і, як наслідок, зіставлення об'єктивних умов і ідеї права в процесі законодавства, зіставлення позицій об'єктивізму і суб'єктивізму. Інтерсуб'ектівная парадигма створює такий концептуальний образ світу права, який виступає в єдності внутрішнього і зовнішнього досвіду права, єства і існування, з'являється цілісним і багатогранним способом людського буття, як би що розкриває себе зсередини, через внутрішній досвід і взаємодію нашого буття в світі як буття з іншими. Як справедливо відзначає Ст Шаповалів, поняття интерсубъективности перш за все навантажене тим, що можна назвати «екзистенціальною напругою суспільного життя», напругою, обумовленою самою природою людських взаємин.
Серед сучасних концепцій обгрунтування права, що базуються на принципі интерсубъективности, виділяються онтологічні і неонтологічні доктрини. Перші представлені правовим екзистенціалізмом, або екзистенціальною феноменології, а також правовою герменевтикою, інші – комунікативною філософією.
Природно-правовий спектр экзистенциально-феноменоло-гическо-герменевтических концепцій значною мірою відображає важливі зрізи правової антропології. По-іншому і бути не може. Бо, як підкреслює відомий філософ права Ст Нерсесянц, «особа, суб'єкт права в абстрактній формі персоніфікує буття (єство) права у сфері його існування... Суб'єкт (особа, особа) лише тому і є правовим суб'єктом (правовою особою, правовою особою), що втілює правове буття, принцип права і виступає його активним носієм і реализатором»1. Не менш відомий німецький теоретик філософії права А. Кауфман формулює думку ще лаконічніше: «Ідея права є ідея людини як особа», виділяючи тим самим людину як засадничий елемент світу права. У філософії права XX століття вперше до розкриття життєвого світу звернулася загальнофілософська феноменологія. Э. Гуссерль, М. Хайдеггер, М. Мерло-понті і інші основоположники феноменології, пояснюючи всі види реальності, з якими має справу чоловік, з актів свідомості, розуміли, що їх нова наука про свідомість дозволить здійснити перехід від конструктивізму і ірраціоналізму до можливості рефлексії дослідження нескінченно багатообразних видів людського досвіду. Методи феноменології зіграли величезну роль в розвитку аналітичної філософії, правового екзистенціалізму і правової герменевтики.
У зв'язку з цим закономірно виникає завдання розкриття єства феноменологічних концепцій права. Всі вони переважно базуються на трьох головних підходах до права: 1) підході, в основі якого лежить концепція «природи речей» (Р. Коїнг, Р. Радбрух, В. Майхофер і ін.); 2) підході, обгрунтованому німецькою філософією цінностей (М. Шелер, Н. Гартман); 3) підході, представленому эйдосами (правовими эйдосами) і розробленому Е. Гуссерлем і П. Амселеком.
Слід зазначити, що натуралістичне обгрунтування права було характерне лише для найперших концепцій природного права, в яких космос розглядався як джерело норм для людських відносин, як ідеальне мироустройство. Згодом, у міру виділення людини з природи як справжнього суб'єкта, термін «природа» став ідентичним визнанню природного права як прагнення до абсолютного ідеалу. І вже після І. Канта філософи права переважно розглядали природу речей не як буття або змістовне впровадження природного права, а як суто понятійно-абстрактну юридичну форму.
Так, Р. Коїнг, виходячи з концепції існування ідеальних абсолютних цінностей соціальної етики, убачав в них масштаб впорядкування прав, витікаючих з людської природи або природи речей. Природне право розглядалося тут на двох рівнях: як абсолютне, таке, що осягається унаслідок апріорного ціннісного пізнання, і як втілене в непізнаній до кінця ідеї права, а також як принципи справедливості, обумовлені певною ситуацією і отримані на базі «емпіричних даних». Основою ж закону мислилося «культурне право» як синтез природного права першого і другого рівнів, тобто об'єднання апріорі абсолютних (ціннісних) і емпірично відносних принципів.
Г. Радбрух розумів природу речей як юридично гадану форму. Вміст цієї форми визначають не самі «речі» як «матеріал», що формулює право, а їх «природа», або єство, суб'єктивно фіксоване законодавцем або суддею. Аналогічно тому як вміст формального природного права наповнюється «культурними цінностями», суб'єкт навантажує вмістом гадану форму природи речей як ідеальних типів інститутів і правовідносин.
Г. Радбрух природу речей розуміє перш за все як рушійну силу трансформації юридичних інститутів у відповідь на динаміку соціальної дійсності. Логічна конструкція поняття «Природа речей» є способом витягання норм і цивільних інститутів з єства життєвих стосунків. Вона трансформує реальність феноменів в світ правових інститутів, що володіють іманентною цінністю (інститути власності, угоди, зобов'язання).
34.Основні теорії співвідношення права і моралі
Сенс і призначення права в тому, щоби ввести свободу і сваволю всіх індивідів у розумні й загальноприйняті рамки. Право стосується тільки зовнішніх меж загальнодопус-тимої поведінки, тобто виступає у вигляді заборон, які регламентують те, що не заборонено.
Кант у своїх філософських творах постійно звертався до проблеми співвідношення права і моралі. Проблеми розрізнення права і закону, специфіку права він виявляв відмежуванням його від моралі. Призначення права — гарантувати моралі той соціальний простір, у якому могла б реалізовуватися свобода індивіда. У цьому — сутність кантівської ідеї моральної обгрунтованості права. Концепція моральності права має правове значення тільки тому, що моральність юридична.
Мислитель розрізняв зовнішні — позитивні та внутрішні — суб'єктивні, рушійні сили соціальної поведінки. Перші є юридичними і реалізуються завдяки насиллю. Другі залежать від усвідомлення внутрішнього обов'язку; вони є моральними. Це розмежування проводиться чітко, оскільки право стосується лише дій, мораль — переконань. При цьому Кант уважав моральною діяльність, спрямовану на благо всього людського роду, тоді як юридичні відносини скеровано на кінцеву волю індивідів та їхні зовнішні, безсердечні зв'язки. За кантівським протиставленням права й моралі приховано визнання аморальності сучасного йому суспільства.Кант, під впливом ідей Руссо, розглядав моральність як подолання відчуження людини як об'єкта юридичних норм. В основі цього процесу є перехід усього правового в моральне. Рівночасно він визнавав право й мораль як взаємо-доповняльні протилежності, формальну єдність суб'єктив-г ності та об'єктивності поведінки індивідів.Розглядаючи свободу як початковий вимір визначення права, філософ успадкував традиції Просвітництва та буржуазних революцій XVIII ст. Згідно з кантівським визначенням, слідує і рівність суб'єктів як принцип права. Взаємний зв'язок права і моралі виявляється також у тому, що мораль, яка має негативну цінність, зумовлює несправедливе законодавство, а це, своєю чергою, сприяє руйнуванню моралі в суспільстві. В. І. Ленін та його послідовники вважали за можливе для досягнення своєї мети — здійснення утопічної (принаймні для сучасного етапу світової історії) комуністичної ідеї — використання будь-яких методів аж до масового терору. Ця мораль призвела до створення тоталітарної держави і відповідного законодавства.
35 Особливості використання діалектики в структурі та елементах права
Для глибшого розуміння права необхідно також виходити з парадигми сучасної науки. Взагалі під парадигмою розуміють сукупність стійких і загальнозначимих норм, теорій, методів, схем наукової діяльності, яка передбачає єдність у тлумаченні теорії, в організації емпіричних досліджень та інтерпретації результатів. Парадигму можна розглядати як комплекс світоглядних принципів наукової спільноти.
XX ст. ознаменувалося відходом від старої, "ньютонів-сько-картезіанської", механістичної парадигми і формуванням нової. Стара парадигма, побудована на ідеях класичної механіки, може служити фундаментом лише для такої системи організації повсякденного досвіду, яка є корисною, але спрощеною. Нова парадигма принципово відрізняється від неї, по-перше, тим, що в центр уваги дослідника ставляться не об'єкти, а взаємодія між ними. Друга нова сутнісна характеристика сучасної парадигми полягає у зміщенні акценту зі стану на процес, на спрямованість часу й необоротність змін. Іншими словами, якщо стара парадигма була метафізичною (антидіалектичною), то нова містить основні принципи діалектики — принцип взаємозв'язку і принцип розвитку. Джерело розвитку діалектика вбачає в єдності та взаємодії протилежностей.
Значним досягненням сучасної науки є створення синергетичної картини світу. В її основі лежить відкритий І. Пригожиним новий принцип — "порядок через флуктуації". Виявилося, що системи, в яких відбуваються процеси дисипації (втрати енергії), знаходячись далеко від стану рівноваги, завдяки флуктуаціям можуть самоорганізовува-тися, народжувати структури, що мають нерівноважний характер, але, всупереч цьому, є стійкими. Причому флуктуації можуть бути відносно слабкими. В. І. Шинкарук зазначав, що "виникнення синергетики в системі новітнього природознавства і поширення її принципів у вигляді теорії самоорганізації систем на Всесвіт зумовило встановлення глибинної єдності і навіть тотожності діалектичних закономірностей розвитку природи, Всесвіту і людського суспільства... У зв'язку з цим стає помітною тенденція застосовувати принципи теорії самоорганізації систем (синергетики) до суспільствознавства"1.
До нової парадигми науки ввійшло розроблене синергетикою положення про те, що суперечності є наслідком відкритості та неврівноважності систем. Останні й слід розуміти як найглибше джерело розвитку.
Істотний внесок до сучасної парадигми зробили теорія відносності та квантова механіка. А. Ейнштейн довів фундаментальність принципу відносності, згідно з яким картина явища залежить від місцеположення, позиції спостерігача. Н. Бор, один із творців квантової механіки, запропонував принцип доповнювальності, за яким загальна картина явища складається з часткових його картин, що відповідають різним способам спостереження і можуть бути несумісними у традиційному розумінні, але водночас доповнюють одна одну. Саме цей принцип і вимагає відмови від конфронтації в науці на користь співробітництва, консенсусу. Відповідно до нього наукова спільнота повинна прагнути органічної плюралістичності вільного мислення.
Нова парадигма зародилась у природознавстві та набула там широкого визнання. У науках соціально-гуманітарного циклу практично аж до останнього часу продовжували вважати' правильним старий підхід. Проте, як відомо, розвиток містить зміну самого типу розвитку. Істотна риса сучасної науки полягає у свідомому формуванні нової парадигми і розширенні меж її застосування, поширенні на нові галузі. Зараз ми є свідками початку процесу прийняття нової парадигми вченими, які працюють у соціогумані-тарних науках, у тому числі й у правознавстві.
Крім того, дедалі більше вчених погоджуються, що центральне місце у цій парадигмі має належати людині, її інтересам. Духовні якості людини, її прагнення знайти сенс буття, намагання актуалізувати свою особистість, почуття кохання, творчі здібності тощо не повинні розглядатися просто як похідні від примітивних інстинктів. Цим якостям слід віддати перші місця в ієрархії людських цінностей. Вони повинні бути пріоритетними у визначенні стратегії перетворення світу, в якому живе людина. Взагалі найбільшою цінністю є людина, яка (відповідно до положень синергетики) живе за законами цілісності, відтворюючи себе у просторі й часі як сутність, що самодетермінується, са-мовідтворюється, самопокладається.
Філософія права є складовою соціальної філософії, що досліджує природу соціального взагалі. Правова філософія не претендує на цілісне вивчення суспільства, але завжди виходить з того чи іншого розуміння соціального. З іншого боку, соціальна філософія не дає повного знання про явище суспільного життя, якщо не цікавиться справедливістю людських зусиль, які складають це явище. Тобто і соціальна філософія не розвивається без філософії права.
Аналізуючи право й суспільство взагалі, вони повинні враховувати принципи сучасної парадигми, відповідно до яких суспільство постає частиною матеріального світу, яка відособилася від природи і є формою спільної діяльності
людей1. Тоді його можна розглядати як систему, що само-організується, тобто функціонує і розвивається на власній основі, сама регулює своє життя, власне існування і розвиток. Правильніше вести мову не про розвиток суспільства, а про його саморозвиток.
Процес самоорганізації, саморозвитку суспільства потребує регламентації. Найефективнішим засобом цієї регламентації виступає право.
37.Перспективи розвитку людської цивілізації і права.
У сучасному світі існують різноманітні форми суспільства, що суттєво відрізняються одне від одного за багатьма параметрами. Так само і в історії людства можна помітити, що суспільство пройшло в своєму розвитку різні етапи. Що ж саме лежить в основі суспільного розвитку і за якими критеріями можна визначити історичні типи, а також різноманітні форми сучасного суспільства? В соціальній філософії по-різному вирішувались питання про основні чинники суспільно-історичного процесу. Як правило, пошук йшов в напрямку визначення певної єдиної детермінанти, або "мотора" історії, чи то буде техніка, чи економіка, чи свідомість, пізнання. В натуралістичних концепціях розвиток суспільства пояснювався біологічними законами, природними факторами, зокрема географічними чинниками, змінами народонаселення тощо. Інші концепції апелювали до людського розуму. Ідея про вирішальне значення людської свідомості є чи не найпоширенішою в соціальній філософії. Така ідея заснована на тому, що в суспільстві діють люди, наділені свідомістю і волею. Звідси - особлива увага до ролі пізнання і науки в історії, до ролі творчої діяльності особистості. Історичний розвиток пояснюється зростанням людської свободи, вдосконаленням моральних норм, поширенням нових культурних цінностей тощо. Сучасні західні філософи-технократи пояснюють соціальний розвиток прогресом техніки і технології. Марксистська соціологічна теорія спирається на той безперечний факт, що саме виробництво матеріальних благ забезпечує безпосереднє існування людини. Тому визначальна роль в історичній еволюції суспільства відводиться тут матеріальному виробництву, економічному фактору: рівню розвитку продуктивних сил і виробничих відносин, рівню продуктивності праці. Всі названі фактори є суттєвими і необхідними в соціальному розвитку, всі вони обумовлюють певним чином плин історичних подій. В еволюції суспільства важливі всі форми життєдіяльності - матеріально-економічна, політична, релігійна, моральна та інші - в їх історичній єдності і взаємозв'язку. Не заперечуючи величезний детермінуючий вплив техніко-економічних факторів, потрібно все ж зазначити, що не можна вказати єдиний визначальний чинник для всієї людської історії. На різних етапах соціального розвитку головним може стати будь-який з названих чинників.
38.Підсвідомі основи злочинної діяльності (З.Фрейд)
Ірраціоналістична, навіть міфологічна антитеза раціоналістичній традиції постає з творів представників філософії життя, яка об'єднала таких несхожих, а водночас — єдиних у своїх ірраціонально-міфологічних настановах на світ мислителів, як А. Шопенгауер, Ф. Ніцше, В. Дільтей, А. Бергсон, О. Шпенглер, 3. Фрейд. їхня Ірраціоналістична демонстрація проти споглядального класичного раціоналізму отримала красномовну назву — "бунт проти розуму". На противагу класичній традиції, що розглядала дійсність як жорстко детерміновану певним упорядковуючим началом (сукупністю механічних законів, розумом, Богом тощо) систему, представники філософії життя оцінюють навколишній світ як "хаотичний потік життя", нестримно активний життєвий універсум. Розум, свідомість відіграють у ньому скромну, суто технічну роль, оскільки, підкреслював Шопенгауер, основні життєво важливі процеси відбуваються без участі інтелекту. 3. Фрейд також відводив свідомості лише підпорядковану роль "механізму захисту" від руйнівних впливів зовнішнього середовища. Основним же стимулом усіх дій людини, що визначає рівною мірою і зміст цих дій, він оголошував не розум, а сферу несвідомих потягів — нестримних, алогічних, аморальних, антиправо-вих. Світовий життєвий універсум — нерозумний, алогічний, ірраціональний. Єдине, що здійснює в цьому хаотичному потоці життя якусь "упорядковуючу" функцію, — "світова воля" (Шопенгауер), "воля до влади", що підвищує "напруженість" життя (Ніцше) тощо.
Раціональне, "свідоме", за Фрейдом, — це лише "поверхове" в наших бажаннях і потягах, лише своєрідна "маска", яку ніби "надягають" внутрішні чинники нашої поведінки через їхню принципову несумісність із вимогами зовнішнього (природного і соціального) середовища. Якщо уважно вдуматись у сенс того, що нас безпосередньо спонукав до того чи того вчинку, міркував Фрейд, і зіставити цей сенс із раціональним поясненням вчиненого, то бачимо, що перше з другим ніяк не збігаються. Тому людина може виходити за межі суспільного правового поля, скоювати акти антиправової поведінки, злочини, і при цьому не може раціонально, "розумно" розкрити мотиви та рушійні сили своєї поведінки. Наше пояснення завжди виявляється "вкладанням" у рамки встановлених і освячених існуючою системою моралі, релігії, права тощо правил і норм поведінки, того, що спершу не мало до цих правил жодного стосунку.
Раціональна "маска" нашого вчинку — це завжди "виправдання". Справжній же зміст поведінки — досвідомий, або, як висловлювався 3. Фрейд, "несвідомий". Оскільки ж невідомі потяги аморальні, антиправові та алогічні, вони можуть реалізуватися, лише прибравши зовні прийнятну для середовища раціональну форму. Таку зміну форми несвідомих потягів- — їх раціоналізацію Фрейд називав сублімацією, маючи на увазі всі види людської діяльності, особливо творчої. Послідовник Фрейда К. Юнг розробляв на основі ідеї сублімації теорію вироблення кожною людиною штучного комплексу поведінки, що приховує несвідомі глибини її "Я". Раціональний зміст людської свідомості є специфічним засобом пристосування до зовнішнього середовища, не відображенням його, а скоріше своєрідним механізмом захисту від нього. Середовище проживання відіграє в концепції Фрейда суто негативну роль, являє собою "світ тіл", заряджених величезними руйнівними енергіями. Ось чому важливо виробити ефективні засоби захисту від середовища. Що ж до реальності, то вона, за Фрейдо'м, назавжди залишиться непізнаною.
39. Позитивізм та його історичні формив сучасній філософії права
В XX ст., як і раніше, філософія права (і в цілому наукове юридичне праворозуміння) розвивалось і продовжує
розвиватися зусиллями філософів і юристів. Але поступово центр уваги в філософсько-правових дослідженнях зміщується в XX ст. в сферу юридичної науки, де філософія права стверджується і визнається як самостійна юридична наука (і відповідно — окрема дисципліна в юридичній освіті і університетських курсах), нарівні з загальною теорією права, соціологією права і т. п. В межах філософії філософія права такого статусу не набула.
Показово, що основні концепції природного права і філософії права в XX ст. (зокрема, концепції "відродженого" природного права, "природи речей", неогегельянства, неокантіанства, екзистенціоналізму, онтологічної філософії права і т. п.), які будуть висвітлені в наступних параграфах, розроблялись переважно представниками юридичної науки.
Ця тенденція помітно посилюється в другій половині XX ст. Разом з тим автори відповідних філософсько-правових концепцій юридичного профілю значно розходяться між собою в розумінні предмета, цілей і завдань філософії права в рамках юриспруденції, своїх методологічних підходах до права, в своїх філософських тлумаченнях співвідношення права і закону, оцінках позитивного права і т. п.
Істотні зміни відбулися і в юридичному позитивізмі, який трансформувався в неопозитивізм. З'явилась низка нових напрямків в рамках розвитку попередньої аналітичної юриспруденції (концепція Г. Харта, нормативізм Г. Кельзена та ін.), сформувались і набули поширення деякі нові юридично-позитивістські підходи до розуміння права (лінгвістичний, юридично-логічний, структуралістський і деякі інші варіанти неопозитивістського вчення про право). В цілому все це відбувалося в загальному руслі розвитку природничо-наукових і суспільних наук і безсумнівно мало і свої позитивні моменти, в тому числі і в плані оновлення юридичної науки в XX ст., вдосконаленні понятійного апарату, прийомів і методів юридичного аналізу, розширенні і поглибленні міждисциплінарних зв'язків юриспруденції з другими науками і т. п.
Однак, з точки зору сутності розуміння права, юридичному неопозитивізму XX ст. як і позитивізму минулого характерний саме легістський тип праворозуміння.
XX століття породжує концепції, які вимагають підкорення позитивного права основам людського співжиття, а також характеризується зрушенням філософії права з позицій "справедливості під правом" на позиції "справедливості над правом". Найбільш яскравим представником цього напрямку був німецький філософ права Легац Ла-камбра. Для Лакамбра справедливість є основоположним принципом права, оскільки право є поглядом від справедливості. Разом з тим справедливість має свою власну логічну структуру, яка проникає в кожне право, незалежно від його наближеності до ідеї абсолютної справедливості. На думку Лакамбра, право є спробою здійснити справедливість. Існування ідеалів справедливості, які знаходять своє вираження в багатьох правових системах, є прикладом того, що існують об'єктивні масштаби, які дають можливість оцінити правильність ідеалів.
Водночас Лакамбра вказує на те, що будь-яке право є несправедливим, беручи до уваги той факт, що ідеал, який хоче реалізувати кожне право, не співпадає з ідеєю справедливості, яка носить трансцендетальний характер. Тільки умовно можна говорити про справедливість, оскільки у повному обсязі вона ніколи не може бути досягнена. Дослідник вказує на невідповідність дійсності духовній моделі права. Будь-яке право несправедливе ще й тому, що воно неспроможне здійснити справедливість через встановлення загального масштабу, застосовуючи загальну схему до всіх випадків, які часто довільно об'єднуються. Тому право може бути справедливим через несправедливість.
40. Покарання як філософсько-правова та соціальна проблема.
Покарання — міра державного примусу, що застосовується тільки судовими органами до осіб, які скоїли злочин. Виражається у позбавленні певних, належних цій особі, благ. Головною функцією покарання є виховання винних, недопущення ними та іншими особами протизаконних вчинків у майбутньому.
До осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, судом можуть бути застосовані такі види покарань: 
1) штраф; 
2) позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу; 
3) позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю; 
4) громадські роботи; 
5) виправні роботи; 
6) службові обмеження для військовослужбовців; 
7) конфіскація майна; 
8) арешт; 
9) обмеження волі; 
10) тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців; 
11) позбавлення волі на певний строк; 
12) довічне позбавлення волі.
Покарання існувало у всіх народів протягом відомого періоду історії. Крім суто кримінального покарання, слід відзначити й іншу незрівнянно більшу групу різноманітних заходів карального характеру, що використовуються в інших сферах суспільних відносин. Так, М. Фуко зазначає, що покарання — це специфічний феномен, який властивий майже усім сегментам життя суспільства. Мікропокарання, як негативна реакція або наслідки, присутнє фактично у всіх без винятку мікроспільнотах — на підприємствах, у школах, в армії, лікарнях тощо [15, 260]. Дійсно, сама належність особи до певної соціальної групи означає приєднання її до загальних цінностей цієї групи. У випадку певного відхилення своєї поведінки від загальноприйнятих моделей поведінки особа зазнає осуду з боку інших членів та може потерпати від конкретних заходів на свою адресу аж до виключення з групи. Тобто подібні «негативні наслідки» для особи є можливим результатом соціальної взаємодії між двома і більше особами.
У цьому контексті доцільно з´ясувати філософський зміст поняття «покарання» як такого. Зміст як філософська категорія — це сукупність суттєвих і відмінних рис певного явища. Отже, сутнісними рисами явища покарання є, на нашу думку, саме негативність реакції та застосовуваних наслідків до особи, що відхилилася від спектра бажаних дій на думку зацікавленої сторони.
Соціальне покарання — це сукупність різноманітних за своєю формою та змістом, але обов´язково негативних заходів, що, в поєднанні з осудом, використовуються широким колом суб´єктів на власний розсуд для врегулювання соціальних відносин поза дією права.
У такому випадку покарання в широкому розумінні є соціальним явищем специфічної негативної реакції одного соціального суб´єкта на дії іншого, яке поширене у всіх сферах буття соціуму і видається специфічним елементом соціальної комунікації (як власна крайня форма — реалізується у сфері кримінального права). Очевидно, людська істота з моменту свого народження вже підпадає під застосування подібних практик реагування на небажані вчинки з боку спочатку батьків, потім вихователів осві­тянських закладів, а вже згодом у всіх без винятку соціальних інститутах.
Три основні соціальні рівні застосування покарання:
1. Приватний рівень — покарання є ймовірним наслідком суто приватного зіткнення, який за своїм змістом не має значення для спільноти в цілому. Наприклад, покарання в сім´ї; відшкодування матеріальної шкоди на підставі домовленості сторін; внутрішньогрупові санкції тощо.
2. Приватно-публічний рівень — покарання є наслідком приватного зіткнення, проте вирішення його має пряме значення для соціуму загалом та з формальної сторони проявляє себе як порушення правових приписів. Зокрема, позбавлення волі за тяжкі тілесні ушкодження, вбивство тощо. Доведення вини та накладення покарань відбувається за визначеною правовою процедурою від імені держави уповноваженими органами.
3. Публічний рівень — покарання є наслідком зіткнення, однією зі сторін якого є суспільство. Наприклад, покарання за ухилення від сплати податків, адміністративне стягнення за безквитковий проїзд у громадському транспорті тощо.
42. Право як засіб реалізації загальнолюдських цінностей.
Найвизначнішою цінністю, реалізувати яку покликане право і яка не може бути реалізована без права, є існування суспільства і життя кожної окремої людини. Вони пов'язані між собою. Повноцінне життя людини як духовної істоти поза суспільством неможливе. Саме соціальний світ — це безпосередній світ буття людини. Суспільство визначає життя, поведінку окремих осіб і колективів, спільнот, задає певний напрямок їх функціонування і розвитку, вводить його у відповідні межі. На думку Б. О. Кістяківського, якщо можна відцуратися від культурних благ, заперечувати науку, не визнавати мистецтва, не мати ніяких релігійних переживань, то "... щодо суспільності людина поставлена в цілком особливе становище. Тут особисте заперечення, невизнання, самоізолювання незрідка нічого не важить. Суспільність нагло входить в життя кожного сама (індивіда — Авт.), попри його волю і бажання".
   Для особистості цінністю є не лише вона сама, а й інша особистість. Як індивід, оскільки він виявляється у своїй людській якості, особистість постає поєднаною з іншими такими самими людськими індивідами та обирає певну позицію щодо їхніх претензій і цінностей.
Повноцінна ж особистість визнає інших як важливу складову власного життя, як цінність. Відповідно для неї цінністю є і суспільство.
   Для нормального існування суспільства потрібні стабільність, упорядкованість, певна гармонія у стосунках між його членами. Це й є головною метою права.
43. Правова антропологія: антропологічні основи права.
Правова антропологія — галузь філософії права, яка вивчає співвідношення особистості й права, особистість як об'єкт дії права та її вимоги до права, структуру цінностей особистості та право як засіб утілен¬ня цих цінностей у суспільне життя, права людини та їх юридичний захист, себто в цілому особистісний аспект права. Під особистістю ми розуміємо індивід, оскільки він не є лише природним організмом, а виявляється у своїй людській якості, тобто як діючий, наділений волею і праг¬неннями, як представник своїх думок, поглядів, суджень, як істота з претензіями і правами.
Правова антропологія вказує на підстави права в людському бутті. У цілому ж правову антропологію можна визначити як навчання про спосіб і структуру буття людини як суб'єкта права, або, більш стисло, - вчення про право як способі людського буття.
Одним з основних завдань правовий антропології є обгрунтування ідеї права як особливої нормативного порядку, що виходить з уявлень про сутність людини, або людській природі. Це передбачає відповідь на питання, чому сфера політичного в людському житті (що розуміється як цивільне, спільне з іншими людьми існування) необхідно вимагає права і чому таке правове оформлення даної сфери виявляється можливим. Тут потрібне виправдання того факту, що людей пов'язують відносини панування, у рамках яких вони підпорядковуються певним правилам і можуть бути примушені до їх виконання.
При цьому обгрунтування права, хоча і з різним ступенем переконливості, може здійснюватися з різних методологічних позицій. Прихильники деонтологічних підходу відмовляються від пошуків метафізичних, або онтологічних, засад для затвердження моральних і правових суджень, вважаючи, слідом за Юмом, що виводити будь-які спроби смисли моральних і правових норм з фактів людської природи є безпідставними.Критерій же істинності положень у нормативної етики та політичної теорії вони вбачають у іхсамоочевідності.Прихильники онтологічного підходу, навпаки, вважають, що справжня природничо-правову етика виводить моральні і правові норми з метафізично початкового пізнання природи людини і місця людини у світі.
Обидва підходи є певною мірою крайнощами. Слід враховувати, що багато непорозуміння виникають через ігнорування різниці двох моментів. По-перше, тієї очевидної істини, що мораль безперечно заснована на людській природі, що основні цінності, а також моральні і правові норми визначаються людською природою. По-друге, того, що основні цінності і норми невиведені безпосередньо з людської природи. Тому ми можемо лише констатувати зв'язок людської природи і етичних (морально-правових) норм, але не можемо безпосередньо виводити їх з людської природи. Спробою подолання однобічність, характерних для розглянутих позицій, є правова антропологогія, заснована на парадигмі інтерсуб'єктивності, яка формується в рамках політичної антропологіі.
Особливістю даного підходу є поєднання антропологічного і морального моментів в обгрунтуванні права, що дозволяє уникнути як зайвого натуралізму, так і чистого повинності. Тому сама правова антропологія - це завжди етико-антропологія, що поєднує в собі моменти дескріп-ності і нормативності.Її основним завданням є не виведення змісту правових норм із природи людини, а скоріше кореляція «образу людини» і «образу права» як феноменів, зміст яких залежить від ціннісних переваг, легітимація другого першому.
44. Правова епістемологія: категорія істини як центральна категорія правової епістемології.
Правова епістемологія — складова філософії права, яка вивчає пізнавальні процеси у функціонуванні права як засобу самоуправління суспільства, регламентації його саморозвитку. Вона досліджує процес вивчення правового аспекту буття суспільства як системи, що самоорганізується, та людини в їхній єдності, себто правову реальність, і відображення результатів її вивчення в юридичних положеннях. Правова епістемологія інакше називається правовою гносеологією, або теорією пізнання.
Розглядувана складова філософії права має свою систему категорій. Центральне місце в ній посідає категорія істини.
Можна вирізнити такі основні логічні етапи історичного розвитку розуміння істинності знання. У Платона визначення істини органічно пов'язане з риторичною формою (говоріння, речення, а не висловлювання). Арістотель уперше пов'язав істину з чистою, власне логічною формою її виразу (судженням існування). Наступний етап розуміння істини полягав у її конкретизації у вигляді подвійної істини, вчення про яку піднесло поняття істини до рівня філософської категорії. У межах класичної німецької філософії істина набула найбільш зрілої форми свого виразу — форми ідеї як сутнісного компонента об'єктивно-ідеалістичної філософської системи. Діалектико-матеріалістична філософія поєднала ідею з чуттєво-предметною діяльністю і вбачає істинність у цілепокладанні, конкретних світоглядних настановах, переконаннях.
45. Правова культура: сутність та структура.
Правова культура - це система правових цінностей, що відповідають рівню досягнутого суспільством правового процесу і відбивають у правовій формі стан свободи особи, інші соціальні цінності. Тобто, правова культура особистості - це система правових знань, вмінь і навичок, емоцій, почуттів, вольових компонентів, які проявляються у правомірній діяльності й поведінці. Це позитивна частина правосвідомості плюс її проявлення в правомірній діяльності й поведінці. Отже, правова культура - це глибоке знання і розуміння права та свідоме виконання його вимог.
Традиційно правову культуру прийнято поділяти на дві окремі категорії: правову культуру особи і правову культуру суспільства, так визначаючи цих два поняття:
•	правова культура особи - властивість, що характеризується загальною повагою до права, достатнім знанням змісту його норм і вмінням їх виконувати;
•	правова культура суспільства - сукупність факторів, які характеризують рівень правосвідомості, досконалості законодавства, організації роботи з його дотримання, стан законності й правопорядку.
Структура правової культури має складний характер. Складовими її можна вважати право, законодавство, правовідносини, правосвідомість, правотворчість, правореалізацію та інші елементи правової системи, що відображаються як у поведінці людини, так і в її свідомості.
Правова культура суспільства складається з таких найбільших правових утворень:
•	системи правових норм як особливих правил поведінки, що зовні відбиті у системі нормативно-правових актів, та конкретизуючих їх актів індивідуального регулювання;
•	сукупності правовідносин, тобто суспільних відносин, що врегульовані за допомогою правових норм і складаються з юридичних прав і обов'язків;
•	сукупності суб'єктів права (фізичних, у тому числі і посадових осіб, державних та інших організацій, соціальних груп, соціальних спільностей);
•	правосвідомості - системи духовного відображення правової дійсності;
•	режиму законності й правопорядку - стану фактичної впорядкованості суспільних відносин, врегульованих за допомогою правових засобів.
Правова культура особи включає правосвідомість, розуміння принципів права, повагу до нього, переконаність у справедливості законів, юридичних прав і обов'язків та інших правових явищ. У змісті правової культури особи доцільно виділити такі блоки:
•	правосвідомість як систему відображення суб'єктом правової дійсності;
•	правомірну поведінку і правове мислення;
•	результати правомірної поведінки і правового мислення.
Залежно від характеристик правової діяльності (правомірної поведінки) правова культура особи поділяється на:
•	теоретичну і практичну, в тому числі професійну; 
•	продуктивну і репродуктивну.
46. Правова онтологія: онтологічна природа права та правова реальність.
Правова онтологія – галузь знань, яка досліджує природу та першооснову права, форми його існування , зв’язок права з іншими сферами суспільного життя.
Сучасна філософія права неоднозначно вирішує проблему природи права. Причому важливо зазначити, що всі існуючі підходи до права виступають лише як моменти істини, оскільки поширюють на всю реальність лише приватні компоненти логічної моделі становлення права.
Для того щоб вийти з нескінченного розмаїття визначень природи права і водночас не втратити притаманного праву багатства своїх проявів, слід звернутися до категорії правової реальності як методологічного засобу, адекватному поставленої задачі.
Питання про специфіку правової реальності і онтологічної структурі права є основним питанням правової онтології, оскільки є модифікацією основного питання філософії. По відношенню до права - це питання про те, чому існує право як якесь буття, відмінне від інших, і як воно можливе?
Концепція правової реальності ( «картина світу права») повинна задаватися чином права, представленим в існуючому правосвідомості. Вона складається з взаємодії наступних моментів:
а) теорій різного рівня, в тому числі і філософського, а також правової ідеології, включаючи її втілення в чинній конституції;
б) нормативних документів, що належать до різних рівнів правового регулювання;
в) повсякденного досвіду, що має справу з проявами правового життя - правопорушеннями, практикою дотримання прав людини та угод і т. д., і що дозволяє будувати гіпотези, версії та відчувати, що представлене в них відбулося і відбувається насправді.
Що ж слід розуміти під правовою реальністю?
Розрізняють «широкий» і «вузький» смисли цього поняття. У першому випадку під правовою реальністю розуміється вся сукупність правових феноменів: правових норм, інститутів, наявних правовідносин, правових концепцій, явищ правового менталітету і т. п. У другому випадку (тобто у вузькому сенсі) маються на увазі тільки базові правові реалії, по відношенню до яких всі інші правові феномени виявляються похідними, і тоді під правовою реальністю в різних напрямках і наукових школах прийнято розуміти або правові норми (норматівізм), або правовідносини (соціологічне напрямок), або правові «емоції» (психологічний напрямок)''. Також до базисних феноменам відносяться встановлені державною владою норми права (позитивізм), об'єктивні суспільні відносини (об'єктивізм), ідея, або сенс права (суб'єктивізм), ідеальне взаємодію суб'єктів, об'ектівіруемое в мові (Інтерсуб'єктивність).
Правова реальність не представляє якусь субстанціональні частина реальності, а є способом організації та інтерпретації певних аспектів соціального життя, буття людини. Але цей спосіб настільки суттєвим, що за його відсутності розпадається сам людський світ. Тому ми представляємо його як реально існуючий. Вже в цьому виявляється відмінність буття права від буття власне соціальних об'єктів. Тому що світ права - це світ повинності, а не існування. Таким чином, введення в контекст методологічних і світоглядних проблем правознавства категорії «правова реальність» дозволяє розглядати право не просто як надбудованому явища (суспільних відносин, інституту, форми суспільної свідомості), а як особливий світ, автономну область людського буття, що має власну логіку і закономірності, з якими не можна не рахуватися. Таким чином, сенс проблеми правової реальності полягає у з'ясуванні питання про буття права, тобто його вкоріненості в людському існуванні.
Головне в реальність права в цілому і кожного з правових феноменів полягає в особливому способі прояви - в тому, що воно діє на людину. Це особливий вид дії, тобто дії не із зовнішньої причини, а за внутрішнім спонуканню. Він належить до сфери значущості, що відрізняється від сфери емпірично-соціальних проявів.
47. Правомірність як проблема філософії права.
Правомірна поведінка - це така поведінка, яка не суперечить юридичним нормам або основним принципам права певної держави, тобто це соціально-корисна діяльність в інтересах більшості суспільства.
Здійснюючи правомірну поведінку, суб'єкт вступає у сферу дії права і виявляє свій вибір між різними варіантами вчинків (правових і неправових). Вибір правового варіанта забезпечує йому низку переваг: інші суб'єкти зобов'язані сприяти його діям або не втручатися в них; у випадку невиконання ними своїх обов'язків держава в правовій формі примусу забезпечує відновлення порушеного права і виконання зобов'язаним суб'єктом відповідних обов'язків.
Таким чином, правомірна поведінка як юридичний факт тягне за собою не просто виникнення правовідносин, а певну дію засобів правового регулювання і механізму держави, спрямовану на гарантування, захист і охорону правової форми реалізації інтересів суб'єкта і суспільства. Ця дія права і держави є лише одним із засобів їхньої реакції на правомірну поведінку. До інших слід віднести пряме стимулювання і заохочення з боку держави правомірних вчинків. Це стосується як використання суб'єктивних прав, так і виконання обов'язків.
Правомірна поведінка повинна бути в сфері правового регулювання і відповідати приписам правових норм. Соціальна цінність правомірної поведінки полягає в тому, що вона становить органічну частку цивілізованої поведінки, що включає толерантність, чесність, вимогливість до себе.
Правомірна поведінка буває таких видів:
1.	за сферою 
•	суспільних відносин - економічна, політична, соціальна тощо;
2.	за суб'єктами - діяльність державних органів, громадських об'єднань, соціальних спільнот, громадян;
3.	 за суб'єктивною стороною (ставленням особи до своїх діянь) - принципова (особа внутрішньо переконана у необхідності виконувати приписи законодавства), звичайна (звичка здійснювати правові норми без роздумів), конформіська (пристосувальна- пасивне виконання приписів, щоб не відрізнятися від інших суб'єктів), маргінальна (від. лат. край, кордон - здійснювана через страх перед застосуванням заходів державного примусу);
4.	за об 'єктивною стороною, тобто формою виявлення -діяльність, бездіяльність;
5.	за формою зовнішнього прояву - фізична, словесна, письмова;
6.	за характером правових приписів - необхідна та можлива;
7.	за ставленням держави до неї - схвалювальна, заохочувальна, допустима;
8.	за фіксацією в законодавчих актах - врегульована законодавством і неврегульована законодавством.
48. Правосвідомість як проблема філософії права.
Правосвідомість - це відображення не тільки в індивідуальній свідомості духа і характеру вже діючих у суспільстві законів, воно активно, творчо коректує і критикує чинні закони (інститути) з позицій індивідуальної справедливості, яка придбала глибокий життєвий зміст і значення для досить великої маси людей.
Як форма свідомості і світогляду правосвідомість формується в процесі правової соціалізації і має складну структуру.
Система правової соціалізації діє в суспільстві на кількох рівнях, визначаючи ставлення людини до права. На соціальному рівні правова система робить вплив на індивіда через демонстрацію поваги до права й закону офіційною владою. Поряд з цим в суспільстві існують національні традицією, історичний досвід попередніх поколінь, які визначають поведінку і діяльність людини в соціальному середовищі. На особистісному рівні домінує неусвідомлене копіювання права базових цінностей, що дозволяє ідентифікувати себе з певною культурою і суспільством. Внутрішньо-особистісний механізм правової соціалізації включає в себе: потреби, інтереси, ціннісні орієнтації, самосвідомість (мотиви, установки, цілі).
У філософській літературі виділяють інституційну не інституційний і форми буття правосвідомості.
Інституційна форма буття правосвідомості, що існує у вигляді документів, є формою живого процесу мислення юристів-професіоналів, узгоджується з загальнообов'язкової нормою і підкоряється їй як критерію правильності, закономірний суджень і рішень; це сфера «законоположень», «юридичного закону», «чинного права» .
Не інституційний форма буття правосвідомості, або не документальна і неофіційна форма правового мислення, волі і почуттів, існує у вигляді живого процесу або акта свідомості в його «неопредмеченном» вигляді, фіксованої в письмовій формі заднім числом (теоретичних працях, художній літературі, особистих документах).
У свою чергу, за способом мислення остання сфера розділяється на два види:
а) буденне правосвідомість, що включає уявлення, почуття і волевиявлення маси людей, їх суб'єктивне ставлення до чинного права, знання про існуючі закони та їх оцінку, переконання в правомірності чи неправомірності судових дій, у справедливості або несправедливості самих законів; ця сфера утворює масове громадську думку навколо діючого права, підтримуючи його або вимагаючи зміни.
Дана форма правосуддя включає в себе правовий менталітет: нижні поверхи суспільного і індивідуального психології, які здебільшого формуються спонтанно, стихійно, безсистемно. У ній провідними елементами є почуття і емоції, а не понятійні, символічні форми вираження дійсності;
б) теоретичне правосвідомість, куди можна віднести юридичні «доктрини», що створюються права теоретиками, а також обговорення питань про право, законність, справедливість, про взаємні права та обов'язки суспільства та особистості, про основні інститути законодавства у працях вчених гуманітаріїв.
У сучасній юридичній літературі частіше використовується трискладовим схема, згідно з якою правосвідомості властиві три основні функції:
1.	пізнавальна,
2.	оцінна 
3.	регулятивна.
Такий підхід цілком може послужити відправним пунктом при аналізі правосвідомості.
Пізнавальна функція правосвідомості. Реалізуються у правосвідомості пізнання права є соціально обумовлена, історично розвивається колективна (спільно розділена-пізнавальна діяльність.
Суб'єкти, пізнають право, відрізняються один від одного соціальними позиціями і ролями, професією і освітою, майновим станом, етнічними ознаками, світоглядною позицією і т. д. і т. п. Звідси різноманітний розкид конкретних прийомів та процедур, обсягів та рівнів пізнання права у різних суб'єктів (індивідів, груп, класів).
Оціночна функція правосвідомості здійснюється, перш за все, з допомогою системи аксіологічних категорій ( «благо», «добро», «користь», «вигода», «шкоду», «зло», а також «справедливо - несправедливо», «правомірно - неправомірно »і т. п.). Оцінюючий суб'єкт може позитивно чи негативно сприймати право як таке (аспекти, частини, форми) в залежності від того, відповідають чи суперечать вимоги і можливості, укладені в праві, його становищу, інтересам і цілям.
Оцінка права припускає знання. Від повноти і глибини правових знань, якими має в своєму розпорядженні суб'єкт, залежить ступінь точності продукції, що ним оцінки права.
Таким чином, пізнавальна і оцінна функції правосвідомості знаходяться в тісній єдності. Органічно з ними пов'язана і їх доповнює регулятивна функція правосвідомості. Вона зводиться, по-перше, до переробки і трансляції інформації про об'єктивні ознаки права в знання-припис, в програму діяльності, а також оцінок ознак права, і, по-друге, до предметного втілення цього знання в конкретні вчинки, дії, правозначащі або що відносяться до права.
49. Предмет філософії права. Значення парадигми новітньої науки для розуміння права.
Філософія права — самостійна галузь теоретичного знання, її предмет не вичерпується жодною філософською чи юридичною дисципліною. Вона має власну багату традицію та специфічний категорійний апарат. Історія людської думки містить низку різних концепцій філософії права, підходів до проблеми її предмета, методу і сфери інтересів.
   Філософія права виникла в межах філософії. Ще античні мислителі обговорювали співвідношення права і справедливості, права і закону, права і сили та інші проблеми такого характеру. Вони, власне, складали предмет філософії права в її зародковому стані. В епоху Просвітництва виникла перша самостійна філософсько-правова система — теорія природного права. Предметом дослідження вона обрала сукупність принципів, правил, прав, цінностей, визначених самою природою людини. Близьким до цієї теорії був І. Кант. Він пов'язував право із загальним, необхідним призначенням людини і вважав, що філософія права повинна досліджувати умови, за яких сваволю однієї людини можна узгодити зі сваволею іншої відповідно до загальних законів природи.
Для глибшого розуміння права необхідно також виходити з парадигми сучасної науки. Взагалі під парадигмою розуміють сукупність стійких і загально значимих норм, теорій, методів, схем наукової діяльності, яка передбачає єдність у тлумаченні теорії, в організації емпіричних досліджень та інтерпретації результатів. Парадигму можна розглядати як комплекс світоглядних принципів наукової спільноти.
   XX ст. ознаменувалося відходом від старої, "ньютонівсько-картезіанської", механістичної парадигми і формуванням нової. Стара парадигма, побудована на ідеях класичної механіки, може служити фундаментом лише для такої системи організації повсякденного досвіду, яка є корисною, але спрощеною. Нова парадигма принципово відрізняється від неї, по-перше, тим, що в центр уваги дослідника ставляться не об'єкти, а взаємодія між ними. Друга нова сутнісна характеристика сучасної парадигми полягає у зміщенні акценту зі стану на процес, на спрямованість часу й необоротність змін. Іншими словами, якщо стара парадигма була метафізичною (антидіалектичною), то нова містить основні принципи діалектики — принцип взаємозв'язку і принцип розвитку. Джерело розвитку діалектика вбачає в єдності та взаємодії протилежностей.
   Значним досягненням сучасної науки є створення синергетичної картини світу. В її основі лежить відкритий І. Пригожиним новий принцип — "порядок через флуктуації". Виявилося, що системи, в яких відбуваються процеси дисипації (втрати енергії), знаходячись далеко від стану рівноваги, завдяки флуктуаціям можуть самоорганізовуватися, народжувати структури, що мають нерівноважний характер, але, всупереч цьому, є стійкими. Причому флуктуації можуть бути відносно слабкими. В. І. Шинкарук зазначав, що "виникнення синергетики в системі новітнього природознавства і поширення її принципів у вигляді теорії самоорганізації систем на Всесвіт зумовило встановлення глибинної єдності і навіть тотожності діалектичних закономірностей розвитку природи, Всесвіту і людського суспільства... У зв'язку з цим стає помітною тенденція застосовувати принципи теорії самоорганізації систем (синергетики) до суспільствознавства".
   До нової парадигми науки ввійшло розроблене синергетикою положення про те, що суперечності є наслідком відкритості та неврівноважності систем. Останні й слід розуміти як найглибше джерело розвитку.
   Істотний внесок до сучасної парадигми зробили теорія відносності та квантова механіка. А. Ейнштейн довів фундаментальність принципу відносності, згідно з яким картина явища залежить від місцеположення, позиції спостерігача. Н. Бор, один із творців квантової механіки, запропонував принцип доповнювальності, за яким загальна картина явища складається з часткових його картин, що відповідають різним способам спостереження і можуть бути несумісними у традиційному розумінні, але водночас доповнюють одна одну. Саме цей принцип і вимагає відмови від конфронтації в науці на користь співробітництва, консенсусу. Відповідно до нього наукова спільнота повинна прагнути органічної плюралістичності вільного мислення.
   Нова парадигма зародилась у природознавстві та набула там широкого визнання. У науках соціально-гуманітарного циклу практично аж до останнього часу продовжували вважати' правильним старий підхід. Проте, як відомо, розвиток містить зміну самого типу розвитку. Істотна риса сучасної науки полягає у свідомому формуванні нової парадигми і розширенні меж її застосування, поширенні на нові галузі. Зараз ми є свідками початку процесу прийняття нової парадигми вченими, які працюють у соціогуманітарних науках, у тому числі й у правознавстві.
   Крім того, дедалі більше вчених погоджуються, що центральне місце у цій парадигмі має належати людині, її інтересам. Духовні якості людини, її прагнення знайти сенс буття, намагання актуалізувати свою особистість, почуття кохання, творчі здібності тощо не повинні розглядатися просто як похідні від примітивних інстинктів. Цим якостям слід віддати перші місця в ієрархії людських цінностей. Вони повинні бути пріоритетними у визначенні стратегії перетворення світу, в якому живе людина. Взагалі найбільшою цінністю є людина, яка (відповідно до положень синергетики) живе за законами цілісності, відтворюючи себе у просторі й часі як сутність, що самодетермінується, самовідтворюється, самопокладається.
   Філософія права є складовою соціальної філософії, що досліджує природу соціального взагалі. Правова філософія не претендує на цілісне вивчення суспільства, але завжди виходить з того чи іншого розуміння соціального. З іншого боку, соціальна філософія не дає повного знання про явище суспільного життя, якщо не цікавиться справедливістю людських зусиль, які складають це явище. Тобто і соціальна філософія не розвивається без філософії права.
   Аналізуючи право й суспільство взагалі, вони повинні враховувати принципи сучасної парадигми, відповідно до яких суспільство постає частиною матеріального світу, яка відособилася від природи і є формою спільної діяльності людей. Тоді його можна розглядати як систему, що самоорганізується, тобто функціонує і розвивається на власній основі, сама регулює своє життя, власне існування і розвиток. Правильніше вести мову не про розвиток суспільства, а про його саморозвиток.
   Процес самоорганізації, саморозвитку суспільства потребує регламентації. Найефективнішим засобом цієї регламентації виступає право.
50. Природне право як ідея та ідеал права.
Природне право — це надане людині право, що виражає об'єктивні цінності й потреби людського буття (справедливість, рівність, істинність, розумність, свободу, гідність людського існування), є єдиним та безумовним першоджерелом правового змісту, абсолютним критерієм усіх людських настанов, у тому числі позитивного права, держави і правових інститутів.
Це визначення припускає та охоплює всі версії природного права — як традиційні, так і сучасні, як уявлення про вічне та незмінне природне право, так і концепції права з мінливим змістом, а також змістовні й формальні конструкції природного права, онтологічні, гносеологічні та аксіологічні інтерпретації його ціннісного змісту, імперативного характеру, природно-правові вчення теологічного, раціонального та інтуїтивістського спрямувань, що випливають із природи речей чи природи людини.
Слід зазначити, що в рамках усього природно-правового підходу домінували теологічні вчення двох основних напрямків: томізм-неотомізм, що орієнтується на вчення Фо-ми Аквінського про розумність порядку універсалу Бога і природне право як вираження цього розумного порядку, і протестантизм, що сходить до положення Августина про волю Бога як основу і джерело природного права.
На відміну від томістів, які визначають можливість пізнання розумом порядку Бога, представники протестантських вчень заперечують можливість такого пізнання і орієнтуються передовсім на Святе Письмо як джерело настанов Бога.
У рамках теологічних вчень у цілому домінують неото-містські (католицькі) концепції природного права, Один із найвідоміших представників неотомізму XX ст. французький богослов Ж. Марітен розглядав персоналістську концепцію природного права1. Згідно з цією концепцією, при¬родне право апріорно притаманне людині та вкладене в неї вічним законом Бога, що виступає як джерело всіх інших законів Всесвіту. У природному законі, що утворюється вічним законом, кореняться і основні права людини. За концепцією Марітена, в людині існує індивідуальність (матеріальне і низьке в людині) та особистість (вище і цінне в людині), при цьому права людини трактуються як природно-правове визнання гідності людської особистості.
Природне право Марітен визначав як ідеальний порядок людської діяльності, якому як абсолютно розумному ідеалові має відповідати позитивне право та його право-здійснення.
Концепцію вічного та незмінного природного права, яке визначає всі людські норми поведінки, форми суспільної свідомості, позитивне право, мораль, розробляли також неотомісти Ж. Дабен, І. Месснер.
Природне право є право для права, або метаправо як саморегламентація права. Головна проблема природного права розуміється так: чи принципово можлива така система справді загальнолюдських цінностей, які можуть щиро та без сумніву сприйматись усіма людьми.
Природне право детермінує зміст правових норм. Форма правових вимог завжди та сама — позитивне право і правові норми, що підкріплені насиллям, але їхній зміст може бути різним — відповідним або не відповідним вимогам природної, культурної та техніко-економічної реальності, релігії, моралі, звичаям і нормам національної психології. Ось чому, наприклад, природне право може повністю збігатися з мораллю і пред'являти моральні вимоги до права типу: в праві не повинно бути нічого такого, що суперечило б моральним вимогам.
При цьому однією з норм природного права є примат суб'єктивного права над об'єктивним, а це означає, що права людини визначають права влади, а не навпаки. Механізм позитивного права працює прямо протилежним чином: владні структури установлюють обсяг суб'єктивних прав людей, приймаючи закони. Загальне положення природно-правового спрямування — це визнання існування вищих, постійно існуючих, незалежних від держави норм і принципів, що уособлюють розум, справедливість, об'єктивний порядок цінностей, мудрість Бога. 
56. Співвідношення екзистенційного і феноменологічного аналізу правових явищ.
 С. І. Максимов в межах екзистенційно-феноменологічного напрямку розглядає право як спосіб співіснування людини із собі подібними. Для П. Рабіновича "філософія права — це система наизагальніших знань про онтологічну природу і соціальну сутність права".
Найхарактернішим напрямом вітчизняної філософії права є феноменологічний напрямок, який за предмет дослідження бере феномен людського життя, а предметом філософії права вважає стан духовного життя людини.
“Феноменолого-екзистенційні аспекти правової ситуації” здійснюється виявлення суті, “ейдосу” правової ситуації як сукупності тих конститутивних рис, які є визначальними для її “правового статусу”. На думку автора сутність правової ситуації полягає у невизначеності меж простору відносин “Я” – “Інші”, який потребує впорядкування на основі права за допомогою закону за участю “Третього”. 
Крім того, у підрозділі здійснюється аналіз специфіки існування людини у правовій ситуації, розглядається його сенс та засади. Екзистенційний сенс правової ситуації полягає у реалізації особистого проекту її учасників. Перепоною для його здійснення є своєрідний “дефіцит” права, який полягає у наявності перешкод для реалізації прав окремої особи у конкретній правовій ситуації, чи у неправовому становищі у суспільстві взагалі. Відповідно формально-екзистенційним змістом особистого проекту персони є заповнення цієї нестачі. Оскільки реалізувати проект за когось неможливо, роль правових інститутів у даному випадку другорядна. Досягти справжнього сенсу людського існування у правовій ситуації стає можливим лише завдяки особистим зусиллям. Відповідно, екзистенційний сенс правової ситуації нерозривно пов’язаний зі справжнім існуванням її учасників, яке досягається завдяки праву.
57. Співвідношення права і політики, "букви та духу" закону. Правова ідеологія та психологія.
Пра́во — це система загальних загальнообов`язкових, формально-визначених правил поведінки, які встановлюються, охороняються і гарантуються державою з метою врегулювання найважливіших суспільних відносин.
політика — визначена частина, програма або напрямок такої діяльності, сукупність засобів (інструментів) та методів (технік) для реалізації певних інтересів задля досягнення визначених (суб'єктом політичного процесу) цілей в певному соціальному середовищі. Політикою також називають процес прийняття рішень, а також поведінку в суспільно-державних установах. У демократичних суспільствах політику можна спостерігати у взаємодії між певними групами людей у корпоративних, академічних, релігійних інституціях.
(ідеологія - від грецьк. idea - початок, основа, першообраз + logos - поняття, вчення) - система правових ідей, поглядів, вимог окремих людей та їх угруповань, громадських, організацій, самої держави, які грунтуються на певних наукових і політичних уявленнях і знаннях. Це уявлений образ права, його відображення у правових нормах, поняттях, висновках, теоріях і концепціях; це відображення права, яке може бути існуючим або існувавшим, бажаним (припустимим) або небажаним.
 Правові ідеї хоча й народжуються у людському мозку, проте джерелами їх виникнення та причиною розвитку є правова, соціальна, економічна, політична дійсність, практична діяльність людей, у процесі якої правові ідеї, погляди, соціальні та політичні вимоги народжуються, збагачуються, змінюються, концентруючи результати юридичної практики.
 П. і. здатна впливати на всі сторони громадського життя, передусім - на економіку, політику і навіть природу, оскільки, втілюючись у правових нормах та правових принципах, у людській свідомості, вона впливає на поведінку людей.
 Формування П. і. відбувається як процес теоретичного усвідомлення загальнолюдських інтересів, цілей та завдань суспільства у сфері правового життя.
 Як державно-правове явище П. і. має складну будову. Характеризується різними аспектами, сторонами, гранями і так само, як і юридична наука, є багатопрофільною.
Правова психологія --це сукупність почуттів і емоцій, що виражають ставлення індивіда, групи, суспільства до права, правових явищ.
58.Співвідношення філософії права, загальної теорії права та соціології права.
Філософія права — розділ філософії, що займається вивченням змісту права, його сутності й поняття, форм існування й цінності, ролі у житті людини, держави, суспільства.
ТДП — це загальнотеоретична юридична наука, що включає систему методологічних юридичних знань про державно-правову дійсність, які відображаються у свідомості людини і досліджуються в процесі виникнення, розвитку, функціонування, призначення та розгляду державно-правових явищ.
Наукове дослідження в теорії держави і права ведеться не по окремо взятій країні і не за якусь одну історичну епоху, а з орієнтацією на найбільш розвинені зараз форми прав і державності.
Соціологія права — галузь соціології, що вивчає закономірності функціонування права в системі соціальних інститутів: генезис, динаміку, структуру правових норм та їх роль у суспільстві, механізми їх реалізації в поведінці та діяльності особистості, групи, організації, інститутів, суспільства.
59.Способи обґрунтування права: об'єктивізм, суб'єктивізм.
Правовий об'єктивізм. Міровоззренчесько-методологичеським підставою правового об'єктивізму виступає матеріалістична установка виведення всіх ідеальних сенсів з «життя», з об'єктивної реальності. Тому правовий об'єктивізм розглядає право як частину інший, ніж воно само, реальності. Тут право з'являється як «занурене» углиб дійсності, в життя.
Правопорядок і правосвідомість пояснюються «знизу», з їх життєвого значення. Правова реальність розглядається як реальність суспільних стосунків, в глибині яких слід шукати підстави права, розгадку таємниці його єства.
Залежно від того, які стосунки розглядаються як основні, виділяються різні об'єктивістські теорії. Найважливішими серед них є: юридичний биологизм, юридичний економізм, політичний об'єктивізм, культурно-історичний об'єктивізм, соціологічний об'єктивізм і ін.
Прибічники юридичного биологизма глибинні основи права бачать в біологічній організації людини, в структурі його інстинктів, у фундаментальних біологічних потребах, що задовольняються за допомогою права (фрейдизм, біологічна антропологія, социобиология і ін.).
Юридичний економізм (марксизм) виходить з того, що фактичні стосунки визначаються економічними чинниками. Актуально існуючі економічні стосунки відбиваються в людській свідомості і складають вміст даного правопорядку.
В рамках політичного об'єктивізму правовий порядок розглядається як вираження існуючих владних стосунків, як це було біля Н. Макиавеллі і Т. Гоббса. «Влада, а не істина творить закон» – таке кредо цього напряму.
До одного з різновидів об'єктивізму – культурно-історичному – можна віднести відому «історичну школу права» (Р. Гуго, Ф. Савіньі, Р. Пухта). Згідно з історичною школою, право виникає спонтанно з надр народного духу, будучи невід'ємною частиною цілісної культури народу. Воно не може викликатися до життя довільними бажаннями окремих індивідів або груп осіб (навіть якщо ці люди – законодавці). Еволюція права завжди органічна, вона схожа на розвиток організму зі свого зародка. Вся історія права є повільне, плавне розкриття його особливої субстанції, яка, ніби зерно, спочатку покоїться в глибині народного духу.
Правовий суб'єктивізм. Наступним способом обгрунтування права є правовий суб'єктивізм. Правовий суб'єктивізм є найбільш розвиненою і автентичною формою природно-правового мислення (у його класичному варіанті). До нього можуть бути віднесені ті концепції природного права, які звільнилися від натуралізму, що «приземляє» їх, і в обгрунтуванні права зосередилися на суб'єктові як носієві «належного». В основному це етично-філософські концепції, які підкреслюють деонтологическую природу права і пропонують адекватніший цій природі метод обгрунтування права. У спробах обгрунтування права вони виходять з суб'єкта, його свідомості. Для них характерний погляд на правову реальність «зверху», з духовно-ідеальної сфери. Джерело правосвідомості, а отже, і правопорядку виводиться з ідеї, або сенсу права, які відкриваються в свідомості (розумі) суб'єкта. Завдяки такій установці суб'єктивізм щонайближче личить до виявлення власної природи права, що не зводиться до єства суспільних стосунків. Він орієнтується на свободу і творчу активність суб'єкта. Проте їм абсолютизується роль суб'єктивності, внаслідок чого втрачається зв'язок права з життям, важко облік актуально існуючих умов в даному суспільстві.
Проте, позиція суб'єктивізму, яка орієнтується на суб'єкт як на категорію, з якою безпосередньо корелює поняття права, є переважнішою, ніж позиція об'єктивізму, для якого характерна зневага до суб'єкта. Норми передбачають суб'єкта, який щось «повинен» робити. Тому саме суб'єкт як носій ідеї права, сенсу справедливості, є в такій якості джерелом правопорядку.
Основними формами прояву суб'єктивізму в правовій філософії є раціоналізм і філософія цінностей. Раціоналізм відстоює позицію, що грунтується на тому, що джерело правопорядку має бути знайдений в ідеї права. Ідея права відкривається в глибинах людської свідомості. Вона володіє надвременной цінністю і розвивається за рахунок внутрішніх імпульсів. Історично раціоналізм існував як догматичний раціоналізм (С. Пуфен-дорф, X. Вольф), що намагався вивести з ідеї права всю правову систему, і як критичний раціоналізм (І. Кант, Р. Штаммлер), що виводить з ідеї права лише основні принципи правопорядку.
60.Справедливість як одна з основних правових цінностей.
У сучасній теорії права категорія «справедливість» визначається як принцип права, принцип юридичної відповідальності, соціально-політичний та моральний ідеал, оцінка відносин людських інтересів, розподіл прав і обов’язків між членами суспільства, визначення меж їх свободи. Іншими словами, йдеться про визначальну роль природного права, що є абсолютним критерієм свободи, сумарності, відповідності, пропорції, міри діяння і віддяки тощо.
Справедливість і право мають багато спільного в походженні, сутності, функціях, змістовних виразах. Правове у своїй основі завжди конструюється як справедливе, а терміни «правове» і «право», «справедливість», «праведне» близькі за змістом і мають юридичне спрямування. Але їх не можна ототожнювати, тому що правове не завжди є справедливе, а справедливе не обмежується лише правовою сферою. «Справедливість входить у поняття права, - вважає В. Нерсесянц, - тому що право за визначенням справедливе, а справедливість - внутрішня властивість і якість права, категорія і характеристика правова, а не позаправова (не моральна, не релігійна). Справедливість - це самосвідомість, самовираз і самооцінка права і разом з тим - правова оцінка решти всього позаправового. Навіть втілюючись у конкретній правовій системі, справедливість значною мірою залишається явищем правосвідомості, соціальним критерієм права». «Якого-небудь іншого принципу, крім правового, справедливість не має»
61.Структура філософії права. Філософсько-правова рефлексія. 
По своїй структурі філософія права близька до структури загальної філософії. В ній можна виділити наступні основні розділи:
1) онтологія права, в якому досліджуються проблеми природи права та його підстав, буття права і форм його існування, зв'язку права із соціальним буттям та його місцем у суспільстві;
2) Права антропологія, в якому розглядаються антропологічні основи права, поняття «правовий людина», права людини як вияв особистісної цінності права, а також проблеми статусу інституту прав людини в сучасному суспільстві, права людини в конкретному соціумі, співвідношення особи і права і т. д.;
3) права гносеологія, в якому досліджуються особливості процесу пізнання в сфері права, основні етапи, рівні та методи пізнання у праві, проблема істини в праві, а також правова практика як критерій правової істини;
4) аксіологія права, в якому досліджується цінність як визначальна характеристика людського буття, спосіб буття цінностей, аналізуються основні правові цінності (справедливість, воля, рівність, права людини і т.д.), їх «ієрархія» і способи реалізації в умовах сучасної правової реальності.До сфери інтересів правової аксіології також
іноді відносять питання співвідношення права з іншими формами ціннісного свідомості: мораллю, політикою, релігією, а також питання про правовий ідеал і правовому світогляді;
5) у структурі права філософії можна виділити і приклад 'ний розділ, в якому розглядаються філософські проблеми конституційного права (правова державність, поділ влади, конституційна юрисдикція), цивільного вдачі (договір і зрівняння збитків та вигод, власність), процесуального і кримінального права і ін
Філософсько-правова рефлексія. Якщо сферу предмету філософії коротко можна виразити терміном «підстави», то сферу її методу – терміном «рефлексія», або «критика». Рефлексію (від латів. reflexio – віддзеркалення) в сучасному гуманітарному знанні слід розуміти як аналіз власних думок і переживань; роздум, повний сумнівів і коливань. Приватні науки, у тому числі і юриспруденція, по своєму методу догматичні, тобто не займаються критичною перевіркою своїх підстав, філософія ж за своєю природою критична, вона постійно оцінює свої підстави. 
Рефлексія є обов'язковим елементом философско-пра-вового пізнання. Більш того, саме характер саморефлексивный філософії права обумовлює те, що проблема її предмету виявляється одним з центральних питань цієї дисципліни. Рефлексія ж підстав права і держави, на думку німецького філософа моралі і права О. Хеффе, – це критичний аналіз «легітимації і обмежень політичного сообщества»2. Іншою стороною рефлексії філософії права як критичного аналізу своїх підстав є обговорення, або дискурс. Біля того ж О. Хеффе ми знаходимо вираження «філософський дискурс справедливості». Тому рефлексію і дискурс можна назвати найважливішими особливостями методу сучасної філософії і філософії права
62. Структуралістський та комунікативістський підходи до правової гносеології.
Правова гносеологія вивчає теоретичні проблеми пізнання права. Різні типи розуміння права містять в собі і різні концепції правової гносеології. Існують два типи праворозуміння або два шляхи (концепції) пізнання права: юридичний і легістичний. Звідси і розрізняють юридичну і легістичну правову гносеології. 
В юридичній гносеології право визнається об’єктивним, незалежним від суб’єкту феноменом. Якщо існують закони розвитку суспільства, значить повинне бути і об’єктивне право. Пізнавальний процес у сфері права полягає на теоретичному рівні у пізнані законів розвитку суспільства і природного права. На практичному рівні – пізнання діючих законів з точки зору їх відповідності природному праву. Основним принципом тут виступає прямування закону до права як ідеалу або, можна сказати, ревізія існуючих законів відповідно об’єктивного права. 
 В легістичній гносеології право виступає залежним від суб’єкта феноменом. Пізнавальний процес у сфері права полягає на теоретичному рівні у пізнані діючого права, як результату правотворчості, тобто у пізнанні законів. На практичному рівні пізнається процес праводотримання, тобто відповідність дій правовим нормам, проводиться систематизація, класифікація, пояснення позицій законодавців. Основним принципом тут  виступає наказ, примус владних структур. Тобто процес дотримання  членами суспільства існуючих законів.
Ф.де Сосюр – засновник структ.
Структуралізм як особливий напрямок філософського дослідження виник в XX ст., проте використання структурних методів можна помітити значно раніше. Розглядаючи історію виникнення структуралізму, можна простежити глибокі корені лінгвістичного структуралізму, які сягають IV ст. до н.е., а також зв’язок структуралізму з ідеями Лейбніца, Галілея, Декарта, Віко та Канта. Структуралізм має досить широке розповсюдження майже у всіх галузях науки: у фізиці, психології, лінгвістиці, математиці, біології і т.д.
Структуралізм – комплекс ідей і підходів, що виник з застосування методів структурної лінгвістики до інших галузей реальності.
Чітко можна виділити основні етапи розвитку структуралізму: російська формальна школа (20-30рр.Г.Шпет, П.Богатирьов, Р.Якобсон, Ю.Тинянов, Б.Томашевський, В.Виноградов, В.Жимунський, В.Пропп, Г.Вінокур, А.Веселовский), Празький лінгвістичний гурток (40-50рр. В.Матезіуса, Р.Якобсона Ян Мукаржовський, Б. Гавранек,), французький структуралізм 60-70рр. та постструктуралізм. 
   Культуру структуралісти розглядають як сукупність знакових систем, до яких належать мова (найважливіша), а також наука, мистецтво, міфологія, релігія, звичаї, мода, реклама, тощо. 
Структурну антропологію Леві-Стросс розглядає, як загальну гносеологію, яка заснована на тому, що існує безсвідома структура. 
Структуралізм невіддільний від методів структуралістської лінгвістики так як він з неї породжується.
Структуралісти зазначають, що: людина не стільки істота що творить, скільки істота яку творять. Через суб’єкт говорять структури. Структуралізм говорить про знищення культу людини. Ідея структуралістів спрямована проти культу героїв.
На підставі висновків структуралістів: суб’єкт виявляється вписаним в структуру. Структуралізм не заперечує індивіда мислячого, пишучого, він заперечує надструктурний суб’єкт. Структуралізм пропонує звільнитися від свого надто свого (індивідуального). 
 Виходячи з моделі комунікативної дії, Х.Арендт підкреслювала, що влада – це багатостороннє інституціональне спілкування. Ю.Габермас виділяє два типи поведінки: комунікативний і стратегічний. Стратегічна поведінка має на меті не досягнення порозуміння, а задоволення певного інтересу і веде до свідомого чи несвідомого обману партнера. Наслідки і того, й іншого для суспільства, культури й особистості можуть стати фатальними. У випадку ж комунікативної поведінки складаються впорядковане середовище, стійкі легітимовані міжособистісні стосунки тощо. Такий підхід, вважає вчений, дає можливість діагностувати головні соціокультурні проблеми сучасності, а також виявити приховане насильство системи. Вирішення даної проблеми він бачить у взаємодії влади та права і в участі права у відправленні влади.
63. Суспільний та правовий прогрес, їх основні критерії.
Право и социальный прогресс находятся в глубокой связи. Ведь сам феномен права на определенной ступени развития общества потому оказался необходимым и потому право обрело существенную социальную силу.Без помощи свойств писаного права, общеобязательной нормативности, государственной гарантированности, невозможно обеспечить функционирование общества как целостного образования в обстановке действия «на разрыв» классовых, групповых, национальных и иных социальных сил. Право в этой плоскости выступает как интегрирующий, сплачивающий фактор, институт согласия, консенсуса, учета различных, подчас противоречивых интересов в обществе. Право не просто связано с прогрессом общества, оно способно быть инструментом, прямым выражением социального прогресса, его гарантом. Социальный прогресс во многом раскрывается через право, он может и должен находить в праве непосредственное, естественное выражение. Право на высоких ступенях своего гуманитарного развития являет собой воплощение высшего достижения цивилизации — Свободы, Гуманизма, Культуры; оно становится по своему предназначению, потенциям олицетворением и гарантом свободы автономной личности, прирожденных прав человека.
2. Развитие ценности права, конкретных правовых ценностей выражается в правовом прогрессе, т.е. в прогрессе самого права.
С социально-политической, гуманитарной стороны правовой прогресс состоит в таком развитии права в мировой истории, при котором с его помощью утверждаются общечеловеческие, общедемократические ценности, начала законности, противостоящие произволу и беззаконию, формируется демократическое гражданское общество. Решающим показателем прогресса в этом отношении является развитие гуманитарного содержания права, его многоступенчатое движение от права сильного к праву гражданского общества. (правовой прогресс охватывает  также все элементы правовой системы, включая применение права, правосудие, правовую культуру.)
Определяющее значение здесь имеет и гуманитарное содержание права, и с этой точки зрения — особенности и достоинства права гражданского общества, среди которых приоритетная роль принадлежит таким гуманитарно-правовым ценностям правового прогресса, как фундаментальные права человека, обретающие непосредственное действие, частное право, независимое правосудие.
3. Генезис права с точки зрения его специально-юридического содержания, характеризующего право как нормативное институционное образование, выражается в усовершенствовании правовых ценностей — юридического инструментария, всего комплекса регулятивных и охранительных средств. 
Характерные черты правового прегресса:
а) повышение в праве уровня нормативных обобщений, и прежде всего развитие системных обобщений (придание все большего значения абстрактному способу изложения норм по сравнению с казуистическим; насыщение материи права нормами-дефинициями, нормами-принципами и т.д.), имеющих непосредственно-регулятивное значение. 
б) с повышением уровня системных нормативных обобщений все большее развитие в праве особенностей органичной системы, развертывание свойства системности и, следовательно, его черт как институционного образования
в) усиление специализации права. Для права наряду с процессом интеграции, повышением уровня нормативных обобщений характерны конкретизация и дифференциация
г) развитие структуры права. ( происходят под воздействием внешних факторов — экономических, социально-политических и других, но в то же время и его внутренних закономерностей) формирование в праве разноуровневых подразделений, в том числе вторичных, комплексных, для многоплановго юридического регулирования;
д) совершенствование, упрочение обеспечительных юридических механизмов. Развивается система юридических санкций — штрафных, правовосстановительных, а также приемов юридического регулирования.
Главное, что характерно для правового прогресса, для развития правовой культуры; право во все большей мере проявляет себя как эффективный общесоциальный регулятор, способный с юридической стороны обеспечивать реализацию ценностей цивилизации, гуманизма, культуры, морали.
Отмеченные закономерности, выражающие правовой прогресс, действуют на основе общих тенденций социального развития. Нередко сообразно этому их действие и формы проявления противоречивы, в них отражается нацеленность на обслуживание узкоклассовых, эгоистических групповых интересов, вмонтирование институтов писаного права в систему авторитарных, антинародных, реакционных режимов. И все же, несмотря на исторически долгие перерывы, шаги назад, деформации, искажения в правовых системах, постепенно накапливаются правовые ценности, достижения правовой культуры.
В украинском обществе существует острая потребность в том, чтобы право выступало в качестве исторического преемника позитивных правовых ценностей, достижений юридической культуры, всего того, что может обеспечить совершенный, развитой характер социального регулирования в его движении к современному гражданскому обществу.
64. Сутність сучасних концепцій природно-правового мислення.
Сучасне розуміння природного права істотно відрізняється від трактувань епохи антифеодальних революцій, поглядів на людину як носія природних прав. По-перше, на противагу доктринам минулого, філософія і правознавство XX століття розглядають людину не як відособленого індивіда, а як учасника різноманітних суспільних зв´язків. У перелік природних прав включаться не тільки невід´ємні права особистості, покликані гарантувати її незалежність від державної влади, але і політичні, соціально-економічні і культурні права людини, права соціальних спільнот (права народу, нації, національних меншин).
По-друге, послідовники І. Канта (неокантіанці), зокрема, німецький теоретик права Рудольф Штаммлер (1856—1938), абсолютним природним правом оголосили початок справедливості, «природним правом зі змінним змістом», яке включає моральні і духовні цінності конкретного суспільства чи народу. Цей початок став сприйматися як вимога справедливості й відповідного пристосування права до цінностей існуючого суспільства. 
По-третє, вчення про природне право у XX ст., розвиваючи традиції філософського осмислення права, утворили кілька філософських течій — неокантіанство, неотомізм, персоналізм та ін., які зближуються в його трактуванні.
Сучасні неотомісти зводять своє розуміння природного права до філософії Т. Аквінського, чиє вчення було визнано католицькою церквою канонічним. Видатний представник неотомізму французький філософ Жак Марітен брав участь у підготовці Загальної декларації прав людини 1948 р. У своїх творах будував концепцію на традиційних для релігійної філософії уявленнях про божественне походження права і держави, спираючись на принципи історизму, соціальної обумовленості політики.
В ессе «Права людини і природний закон» Марітен визначає природне право як неписаний закон. Це означає, що існує, в силу самої людської природи, «вказівка чи положення, яке людський розум може відкрити і відповідно до якого людська воля повинна діяти, щоб бути в згоді з необхідними цілями людської істоти».
Природний закон, властивий кожній розумній істоті, повинен сприйматися як писаний кодекс і стати еталоном будь-якого справедливого закону. Природний закон доповнюється «рядом положень людського закону залежно від розмаїтості конкретних моментів і обставин», прийнятих людьми зобов´язань і прав, в міру розвитку культури. Кожна епоха, вважає він, має свій історично конкретний ідеал.
Ж. Марітен запропонував виділити права різних рівнів: 1) Відповідаючі абсолютній вимозі природного закону (тобто фундаментальні права) — право на життя й особисту свободу, право одружуватися, право приватної власності, право на прагнення до щастя й ін. Ці права особистості є природними в точному значенні слова, тому що кореняться в самій природі людини як вільної і духовної істоти. 2) Політичні права (чи права громадянина) визначаються законодавством країни, утворюють продовження природного права: право народу встановлювати конституцію держави і визначати форму правління, право громадян на активну участь у політичному житті, у т.ч. у виборах, право об´єднання в політичні партії і громадські об´єднання
3) Соціальні права людини (права трудящих): право на працю, створення профспілок, на справедливу заробітну плату, на соціальне забезпечення та ін., «обумовлені загальним благом». Визнання соціальних прав людини поряд із правом приватної власності дозволяє, писав Марітен, уникнути пороків як капіталізму, так і соціалізму. 
Отже, права людини Грунтуються на природному праві, яке є джерелом прав і обов´язків. З прийняттям Загальної декларації прав людини, Європейської конвенції про захист прав людини й основних свобод 1950 р., наступних Протоколів до неї, Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 р. й інших конвенцій була створена ефективна система міжнародних норм для захисту прав людини. Тим самим природно-правова теорія вирішила одне зі своїх основних завдань, але не втратила свого значення в правознавстві.
Природно-правове сприйняття права піддає оцінці позитивне право не лише з інструментального, але і з погляду позапозитивних правових принципів моральності і справедливості. Щоб відповідати вимогам права, закони повинні враховувати ці принципи і ґрунтуватися на них, а законодавець повинен слідувати природному праву. 
Головна мета права полягає в утвердженні справедливості. Тому так важлива внутрішня мораль права, вважає сучасний англійський правознавець Лон Фуллер. Він доводив взаємодію внутрішньої і зовнішньої моралі права. Правова норма як певне сполучення належної мети і належних засобів являє собою моральну цінність. У природно-правовій концепції Фуллера мораль набуває конкретного характеру, того часу як для теорії «чистого» права трактування подій і конфліктів є характеристикою байдужою, несуттєвою. Американський юрист Рональд Дворкін вважає, що фундаментальні суб´єктивні права утворюють ті принципи і критерії, які повинні братися в основу морального виміру права з погляду справедливості. Ведучим, головним і визначальним принципом, на його думку, є право на рівність, по-іншому — «право на рівну повагу і ставлення».
Американські теоретики Джон Роулс і Джон Фінніс тлумачать справедливість як правильність, сумлінність, неупередженість, як свого роду «процесуальну справедливість», яка забезпечується за допомогою правових норм, що відповідають принципу правління справедливого закону. Владним і результативним інструментом справедливого розподілу сукупності суспільних благ чи цінностей людського життя може бути тільки позитивне право, відповідне справедливості.
 Таким чином, розмаїття сучасних концепцій права і типів праворозуміння дозволяє праву розвиватись, змінюватись і удосконалюватись, використовуючи переваги кожного з підходів і залучаючи сучасні досягнення конкретних наук. Сучасна вітчизняна концепція природного права включає: 1) права людини, головними з яких є свобода, рівність, власність, прагнення до щастя; 2) права територіальної громади, що стосуються спільних інтересів регіонального значення; 3) права нації (збереження власної ідентичності, самовизначення у межах етнічної території); 4) права народу.
У такому вигляді природне право є тією основоположною доктриною, що лежить в основі всіх галузей права (насамперед — конституційного) розвинутих країн.
65. Сутність та основні напрямки системного аналізу у філософії права.
Системний аналіз - науковий метод пізнання, що являє собою послідовність дій з установлення структурних зв'язків між змінними або елементами досліджуваної системи. Спирається на комплекс загальнонаукових, експериментальних, природничих, статистичних, математичних методів
Системний аналіз у філософії права детермінований з: трансформацією суспільства; його турботами і проблемами; актуалізацією правових питань засобами масової інформації;
використанням наявної ситуації різними суспільними силами; пошуком ними консенсусу. Філософія права систематизує основні правознавчі напрямки: теоретико-практич-ний, ідеологічний, некласичний, багатофакторний, економічний, кримінально-соціологічний, соціально-психологічний, прогностичний.
Це відповідає вимогам системного аналізу. 
Діяльнісно-людиномірний принцип цементує міжсисте-мні комунікації філософії права, зокрема з кримінологією — наукою про злочинність, її причини, особу злочинця, способи попередження злочинів.
Системний аналіз передбачає: класифікацію об'єктів та їхніх елементів, тобто їх розподіл за класами, видами тощо; типологію всього цього за типовими ознаками. Системно-філософський аналіз відповідно включає класифікацію і типологію досліджуваних об'єктів, насамперед людської особистості.
Так, узагальнення правоохоронної практики і літератури дозволяють систематизувати як класифікаційні, так і типологічні характеристики особи злочинця, застосовуючи поняття "криміногенний тип особи" .
Системний аналіз у філософії права — методологічна основа всіх правових явищ, включаючи їх правове забезпечення, застосування норм права як особливої форми його реалізації. Саме наукова методологія лежить в основі сут-нісної характеристики відповідного понятійного апарату, що має принципове значення і для практики.
Категорія застосування норм права визначається як спрямована на реалізацію норм права і здійснювана в спеціально встановлених формах державно-владна, творчо-організуюча діяльність державних органів і уповноважених державою громадських органів щодо прийняття індивідуально-конкретних правових приписів з метою вирішення конкретної справи.
Значить, системний філософсько-правовий аналіз має як фундаментально-методологічний, так і практично-прикладний характер. Це, зокрема, стосується визначення стадій процесу застосування норм права, правового забезпечення практичної правоохоронної діяльності.
Перша стадія — встановлення та аналіз фактичних обставин справи або ситуації, що потребує врегулювання чи вирішення, друга стадія зводиться до вибору та встановлення аутентичності тексту норми права (юридична кваліфікація), третя стадія — прийняття рішення по справі, четверта стадія — заключна, на якій здійснюються фактичні дії, завдяки чому норма права, її настанови впроваджуються у життя.
Вихідним при цьому є системний аналіз у філософії права, що визначає його актуальність, теоретичне і практичне значення.
1.  Системний аналіз у філософії права інтегрує всі аспекти цієї актуальної теоретико-прикладної науки. Йдеться про методологічний, історико-генетичний, онтологічний, епістемологічний, антропологічний, правоохоронний аспекти.
2.  Системний аналіз взагалі — найпродуктивніший дослідницький метод. Це повною мірою стосується системного аналізу у філософії права, в центрі якого — людина як міра всіх речей, найвища соціальна цінність.
3.  Діяльнісно-людиномірний принцип систематизує всі інші принципи системного аналізу — цілісності, структурності, поліфункціональності, ієрархічності, взаємозалежності системи й середовища, багатоаспектності існування та описування кожної системи.
4.  Структура людської діяльності — суто людського способу існування, основного фактора і критерію людського розвитку криє в собі об'єктивні фактори (середовище—потреби) і фактори суб'єктивні (усвідомлення об'єктивних потреб у вигляді інтересів, цінностей, мотивів, цілей і вибору відповідних засобів; діяльне задоволення потреб у вигляді вчинків, діянь, поведінки, діяльності в цілому).
5. Філософія права — найвищий методологічний рівень правознавства — об'єднує всі його підсистеми, інтегрує аналіз системи права і правової системи в органічному взаємозв'язку з дослідженням правотворчої, правозастосов-ної, правоохоронної діяльності, яка є різновидом людської діяльності взагалі, — з її сутнісними, структурно-функціональними характеристиками.
66. Сутність та особливості філософського підходу до права.
Філософія — це теоретичний світогляд. Узагалі світогляд є “… системою знань людини про світ і саму себе, про відношення людини до світу, про її роль і призначення в перетворенні світу, створенні умов, гідних людини”. Специфічність світоглядної форми відображення дійсності визначається тим, що в ній людина “оглядає” дійсність не саму по собі, в її незалежності від власних свідомих дій, а відповідно до своїх життєвих цілей та ідеалів. Філософія дає теоретичне вирішення проблем світогляду, виробляє загальний цілісний погляд на світ, місце людини в ньому, досліджує практичне, пізнавальне, ціннісне, етичне та естетичне ставлення людини до світу. Зрештою, вона покликана дати теоретично обгрунтовані відповіді на запитання про мету і сенс життя, створити теоретичну основу для побудови системи життєвих цінностей та ідеалів.
Філософія як галузь теоретичного знання має складну структуру. Вона містить низку різних напрямків, течій, як-то: діалектичний та історичний матеріалізм, екзистенціалізм, позитивізм, феноменологія тощо.
Філософія завжди виявляла інтерес до права. Він зумовлений передусім потребою філософії пересвідчитися в тому, що вона справді має загальний характер, що вона поширюється і на таку особливу галузь, як право. Відзначимо, що й право завжди прагнуло визначити своє місце у загальній системі соціальних явищ, знайти філософське обгрунтування своїх положень.
Розуміння права, його сутності та особливостей залежить від тієї філософської позиції, з якої воно розглядається.
Щоб розв’язати суперечку між матеріалістами та їхніми опонентами, остаточно довести, що одні мають рацію, а інші — ні. Розвиток філософії слід розуміти не як боротьбу матеріалізму проти ідеалізму (і взагалі “боротьбу всіх проти всіх”), а як спосіб буття вільної думки, заповзятливої, ризикуючої, критичної та самокритичної, через що вона не заспокоюється на жодному своєму результаті.
Відносна значущість матеріалізму та ідеалізму залежить від особливостей епохи? Український філософ В. І. Шинкарук писав: “Принцип марксизму “буття визначає свідомість” має сенс за індустріальної доби. За постін-дустріальної, коли на передній план висувають капіталовкладення в людину, інформацію тощо, навпаки: ми повинні розглядати первинність розвитку духу, культури, освіти”. В цілому“будь-яка філософська система завжди однобічна, і лише через певні синтези вона рухається далі”.
Взагалі принцип конфронтації довів свою неспроможність для сучасного етапу розвитку суспільства. Зараз подальший прогрес неможливий без відмови від принципу “боротьба абсолютна, єдність відносна”, який відображав революційний тип мислення, властивий Марксові, Енгельсові, Леніну, і означав, що “обов’язково одна сторона має бути знищена. Перемога іншої є перехід на вищий ступінь”. За наших часів роль протистояння, конфронтації протилежностей, їхньої боротьби послаблюється, а натомість посилюється роль єдності, цільності, цілісності. Зараз проблеми належить вирішувати не на конфліктній, а на консенсусній основі. Принцип конфронтації був підмурком марксистсько-ленінської ідеології. Наслідки добре відомі. Країни так званого соціалістичного табору виявилися відкинутими у своєму розвитку на десятиріччя назад, людство в цілому розкололося на ворожі табори і впритул наблизилося до глобальної ядерної війни.
Право є надзвичайно багатим явищем, і кожна філософська течія відповідно до своєї природи обирає для дослідження той аспект права, який, на її думку, виявляється головним. Одначе представники практично всіх філософських течій погоджуються з тим, що право є засобом регулювання відносин у суспільстві.
67. Сутність та явище в праві, їх взаємовідносини
Питання про сутність права — одне з основних, головних, найбільш важливих вчень про право, тим більше, що сутність права багатоаспектна.
Питання про сутність права (крім своєї наукової значущості) мало до останнього часу велике політичне значення, оскільки в умовах ідеологізованості юридичної науки є одним з предметів принципової політичної дискусії між представниками соціалістичної юридичної науки і, так званої, буржуазної. Це були дійсно два принципово протилежні підходи до поняття сутності права. Оскільки «сутність» означає сукупність найбільш глибоких, стійких якостей предмета (у даному випадку — права), що визначають його походження, характер і напрями розвитку, предметом дискусії як раз і були причини виникнення права, його визначення, роль у суспільстві, якісні ознаки тощо. Для одних суб'єктів право — це інструмент справедливості і свободи, засіб захисту людини від влади, надбання людської культури і розуму, для інших — лише класовий регулятор суспільних відносин.
Слід зазначити, що погляди на сутність права довгий час були пов'язані з певною ідеологізацією юридичної науки. Саме така ідеологізація стає основною причиною однобічного розроблення сутності права, оскільки було неможливо відійти від класового підходу щодо сутності права, особливо, якщо це стосувалося характеристики права західних країн.
Багато мислителів стародавнього світу намагалися проаналізувати і пояснити такі важливі питання, як поняття, сутність, соціальне призначення права. Причому в деяких з них мало місце багато спільного в розумінні права, проте були і зовсім протилежні оцінки та визначення. Протиріччя у підходах до розуміння сутності права, його призначення, ролі у житті суспільства і окремої людини зберігаються до цього часу.
Проте такі протиріччя можна пояснити. Право — значуща цінність для сучасного суспільства, для кожної людини: досить глибоким і складним є його вплив на життя держави, суспільства в цілому, кожного громадянина; тому воно не може мати просте, однобічне пояснення. 
Під сутністю права розуміють ті внутрішні і необхідні, загальні та основні, головні і стійкі риси, ознаки та якості правових явищ, єдність і взаємообумовленість яких визначають якісну специфіку та закономірності розвитку права як самостійної субстанції. Риси, якості і ознаки, що складають сутність права, іманентні останньому, невіддільні від нього, необхідно знаходяться у ньому. Пізнати сутність — означає зрозуміти правові явища, зрозуміти чому вони саме такі. Ця методологічна вимога полягає у тому, що явища сутності повинні бути проаналізовані в суспільних відносинах у дії, як реальне буття права.
Розглядаючи це питання, слід зазначити, що більшість дослідників сутності права зосередили увагу на одному її найважливішому моменті — державній волі (волі пануючого класу). Однак сучасний підхід до пізнання сутності права передбачає врахування не тільки державної волі як такої, а й інших якостей та явищ, синтезованих сутністю: норм, функцій тощо. Сутність права взагалі не може бути розкрита однією категорією, її можна пізнати і виразити лише за допомогою системи категорій, що відтворюють дійсну природу та історію права.
Одним з недоліків у пізнанні вітчизняного права як раз і була відсутність відповідності у підході до з'ясування категорій «сутність права» і «явище права». Остання категорія практично не досліджувалася. Категорія «сутність права» є більш розробленою у вітчизняній юридичній думці.
Категорія «сутність права» виступає як фундаментальне поняття теорії права. А система понятійних рядів теорії права показує, яким чином сутність права проявляється історично. Кожне окреме правове явище може демонструвати не всю сутність права, а її окремий момент, сторону, рису. Воно ніколи не демонструватиме всю сутність права, інакше не було б окремим.
Аналіз взаємозв'язку економіки і права, наприклад, повинен охоплювати вплив економіки на розвиток права, економічні важелі у праві для того, щоб, у свою чергу, показати роль права, значення законодавства для зміцнення і розвитку економіки. Дослідження політичної ролі права — це пізнання його політичного змісту, політичної спрямованості.
Рамки сутності не є раз і назавжди сталі, вони не статичні, а динамічні і змінюються, розвиваючись під впливом різних причин, рушійних сил. Відповідно не є незмінними і рамки сутності права, яка, розвиваючись, породжує нові зв'язки, відносини, охоплюючи все ширші явища. Завдання теоретичного дослідження полягає у проникненні в ці нові зв'язки і явища, в усвідомленні нових відносин. Цим самим проявляється багатство сутності права, що, в першу чергу, доводиться фактами позитивного соціального значення, а також новими явищами у самому праві, що також зазнає певних змін під впливом розвитку тих чи інших соціальних факторів. Названий процес збагачення, розвитку сутності права безперервний, невичерпний. 
Право являє собою єдність форми та змісту, сутності і явища. 
Категорія «сутність права» виражає загальні закономірності розвитку правової дійсності, а окремі правові явища — лише специфічні закономірності їх розвитку. В сутності права представлені всі основні, суттєві, головні риси правових явищ у їх єдності.
68 .Сучасна дискусія про предмет філософії права.
Філософія права — самостійна галузь теоретичного знання, її предмет не вичерпується жодною філософською чи юридичною дисципліною. Вона має власну багату традицію та специфічний категорійний апарат. Історія людської думки містить низку різних концепцій філософії права, підходів до проблеми її предмета, методу і сфери інтересів.
Філософія права виникла в межах філософії. Ще античні мислителі обговорювали співвідношення права і справедливості, права і закону, права і сили та інші проблеми такого характеру. Вони, власне, складали предмет філософії права в її зародковому стані. В епоху Просвітництва виникла перша самостійна філософсько-правова система — теорія природного права. Предметом дослідження вона обрала сукупність принципів, правил, прав, цінностей, визначених самою природою людини. Близьким до цієї теорії був І. Кант. 
Зовсім інший підхід до проблеми проголосив Г.-В.-Ф. Гегель(створив грандіозну філософську систему і написав спеціальну працю “Філософія права”. Предметом аналізу тут виступала сукупність усіх форм регуляції людських відносин. Праця складалася з трьох частин. Це — “Абстрактне право”, “Етика” і “Моральність”. Перша присвячена дослідженню права в загальноприйнятому розумінні, етику Гегель розглядав як вищу форму, а моральність — як найвищу, гранично розвинену форму права).
Буржуазне суспільство потребувало всебічно розвиненої юриспруденції, і філософію права розробляли переважно як правову теорію, ототожнюючи її предмет із предметом загальної теорії права. Одначе наприкінці XIX ст. фахівці з філософії права перейшли від вивчення чинного права та реального правопорядку до ідеальних, духовних засад права. Саму “ідею права” тлумачили з позицій неокантіанства чи неогегельянства.
Марксизм у дослідженні філософсько-правових проблем виходив з принципів діалектичного та історичного матеріалізму, абсолютизувавши класовий аспект і абстрагувавшись од загальнолюдського, національного та особис-тісного. Він розглядав право як піднесену на рівень закону волю панівного класу і відповідно обмежував предмет філософії права інструментальною сутністю права та умовами його оптимального використання для досягнення проголошеної марксистами утопічної мети — побудови комунізму.
Друга половина XX ст. у філософії права ознаменувалася виникненням феноменологічного напрямку як реакції на панування неокантіанського підходу. Представники нового напрямку зробили предметом своїх досліджень онтологію права, розуміючи під нею деяке ідеальне буття права, певних правових сутностей, цінностей, що є підвалинами реальних правових категорій та норм. Протягом останніх десятиріч формується також екзистенціальна філософія права, що зосереджується на аналізі конкретних юридичних ситуацій в аспекті суб’єктивних переживань, які їх супроводжують.
У СРСР філософсько-правові дослідження велися, але спеціальної навчальної дисципліни “Філософія права” у вищих навчальних закладах не було; деякі ЇЇ розділи (правову аксіологію, правову онтологію тощо) викладали в курсі теорії держави і права. 
Звернімося до нових праць українських дослідників філософії права  
В. В. Шкода , розглядає проблему цінності як фундаментальної властивості культури. Право має орієнтуватись на природні цінності людини. Так виникає ідея природного права. Позитивне право має відповідати природному, Закон — Праву. Ця проблема посідає центральне місце у філософії права (або правовій філософії). Отже, предметом філософії права він уважає культурні підвалини права, саму людину, яка вивчається крізь призму права.
Торкнімося також нових праць із правової філософії, які належать російським дослідникам.. Най відоміший з них В. С. Нерсесянц, уважає, що “предметом філософії права є право в його розрізненні та співвідношенні з законом”. С. С. Алексєєв розглядає філософію права як наукову дисципліну, що “… покликана дати світоглядне пояснення права, його сенсу та призначення, обгрунтувати його під кутом зору сутності людського буття, існуючої в ньому системи цінностей”. Одначе при цьому філософія права для нього — “не лише ідеї, але й реальне правове життя…”. Тут, вочевидь, ми маємо некоректно широке визначення філософії права, оскільки вона є теоретичною дисципліною. 
Д. А. Керімов дійшов такого висновку: “Будучи пізнавальним базисом усієї системи юридичних наук, філософія права — наука багатошарова, має у своєму складі низку компонентів. Це не тільки система методів, а й вчення про них, не лише загальнонаукові, а й частково наукові засоби пізнання, не лише загальні, а й спеціальні способи пізнання. Усі компоненти пов’язані між собою, взаємно пронизують і збагачують один одного, створюючи те синтезоване утворення, яке називається філософією права. Саме через свою універсальність філософія права є інтегральним регулятором у науковому пізнанні та пізнавальним стрижнем будь-якого правового дослідження”. Отже, він практично зводить правову філософію до методології права.
Визначимо спільне в усіх розглянутих поглядах. Усі вони сходяться на тому, що філософія права — особлива сфера теоретичного знання, дотична до філософії та права. Вона межує з такими галузями філософії, як етика, онтологія, антропологія, аксіологія, епістемологія тощо. У праві до неї найближчими є теорія права і держави та соціологія права. Щоби чітко окреслити межі філософсько-правової проблематики, слід точно визначити, що таке філософія і що таке право.
Філосо́фія — особлива форма пізнання світу, що вивчає найбільш загальні суттєві характеристики і фундаментальні принципи реальності і пізнання, буття людини, відносин людини і світу. Своїм основним завданням філософія має встановлення перших, основних істин, які слугують першопочатком або принципами для інших істин. Тобто філософія прагне раціональними засобами створити гранично узагальнену картину світу і місця людини у ньому, досліджуючи пізнавальне, ціннісне, соціально-політичне, моральне й естетичне ставлення людини до світу
Пра́во — це система загальних загальнообов`язкових, формально-визначених правил поведінки, які встановлюються, охороняються і гарантуються державою з метою врегулювання найважливіших суспільних відносин.  Філософія права - розділ філософії і юриспруденції, який займається дослідженням сенсу права, його суті і поняття, його підстав і місця в світі, його цінності і значущості, його ролі в житті людини, суспільства і держави, в долях народів і людства.
﻿﻿69.Теорія природного права Дж.Локка
 ДжонЛокк
Передовсім, зазначає Дж. Локк, прибічники теорії вроджених ідей посилаються на факт загальної згоди людей щодо окремих понять, принципів, самоочевидних істин. Як уважають картезіанці, на користь існування вродженим ідей свідчить існування таких умоглядних і практичних принципів, до яких, наприклад, належить логічний закон суперечності, згідно з яким річ одночасно не може бути і не бути. Найважливішою такою ідеєю є також ідея Бога Натомість Дж. Локк доводить, що насправді таких принципів, які б визнавалися усіма без винятку людьми, не іс нує. Скажімо, багато так званих вроджених ідей не знайомі дітям, дикунам або ідіотам. Той же закон суперечності ві домий лише обмеженому колу освічених людей. Багато людей взагалі не має найменшої уяви про такі речі, як субстанція. Що ж до ідеї Бога, котра згідно з картезіансь кою філософією лежить в основі всієї пізнавальної діяльності людини, то різні народи мають різні уявлення пре Бога, а деякі з них узагалі живуть без такої ідеї. Практич ні принципи або вимоги моралі, якими керуються у своєму житті ці народи, також різняться між собою і часто навіть мають протилежний зміст. Дж. Локк указує на відносний характер усіх моральних норм.
Але якщо навіть припустити існування загальнозначу-щих положень, які визнають усі люди, з цього ще не випли ває існування вроджених принципів. Ті, що посилаються на загальну згоду, зазначає Локк, помилково вважають, що людей нічого не вчать і вони самі нічого не вчаться пе ред тим, як зможуть висловити цю згоду. Але ж вони по винні вивчити для цього хоча б слова та їхні значення, бо «ні те, ні друге не народилося разом із ними» [35, 1, 109}. Слова потрібні людям для позначення ідей, які, як дово 
Одним із головних аргументів, на якому грунтується теорія вроджених ідей і навколо якого розгортались гострі суперечки, було твердження, що розум постійно мислить, тобто твердження про його безперервну діяльність. Це своє рідний стрижень раціоналістичної концепції пізнання. І, справді, якщо в душі від самого її народження присутні ідеї, то це означає, що душа постійно перебуває у стані активної діяльності, вона весь час усвідомлює ці ідеї, мислить їх. Однак Локк спростовує це твердження і посилається на факти з реального життя. Досвід, указує він, свідчить, що людина не може діяти і мислити постійно. Люди нерідко перебувають у такому стані, коли у них не виникає ніяких думок. Душа перестає мислити, коли людина, на приклад, у стані сну або втрачає свідомість. Аргументи Локка виглядають досить переконливими, але вони втрача ють сенс, якщо згадати відмінність між актуальним мисленням, мисленням, що усвідомлює себе, і мисленням по тенційним, що не досягає форми самосвідомості. Саме на таку відмінність вказує у полеміці з Дж. Локком прибічник раціоналізму Г. Лейбніц, увівши поняття про непомітні для свідомості позасвідомі уявлення.
Однак Дж. Локк не вважає цю точку зору переконли вою. Гадка про непомітні для свідомості уявлення видаєть ся йому безглуздою. «Це щось вище за філософію»,— каже Локк. «Бути у душі і не бути усвідомленим» — це для ньо го явна суперечність, це все одно, що «бути і водночас не бути у душі». А логічна суперечливість, як відомо, і є фор мальним виразом змістового безглуздя.
Вчення про досвідне походження ідей. Досвід зовнішній і внутрішній. На противагу раціоналізму Локк наполягає на тому, що всі ідеї і принципи, всі знання, що містяться в душі людини, вона здобуває власним досвідом. На питання, звідки душа отримує зміст своїх міркувань і знань, Локк відповідає: «З досвіду. На досвіді грунтується все наше знання, від нього воно врешті-решт походить» Така позиція свідчить про емпіризм Дж. Локка. Але як він розуміє досвід? На думку Локка, досвід у найбільш загальному вигляді є усім, що діє на свідомість людини і засвоюється нею протягом життя. На перших етапах цьо го життя, у момент народження людини, її душа є порож ньою, вільною від будь-яких ідей або принципів, і лише поступово-досвід заповнює це «порожнє місце» Душа на час народження людини нага дує чистий аркуш паперу або чисту дошку. І знову Дж. Локк посилається на реальні факти психічного розвитку дитини.
Уявлення про душу людини як про чистий аркуш паперу е логічним наслідком критики раціоналістичної теорії вроджених ідей. Згідно з цим уявленням душа не може мати у собі якихось позадосвіднчх знань. Звичайно, понят тя «чистої дошки» є певною ідеалізацією, воно слугує для позначення того межового стану, з якого починається індивідуальна історія людської психіки. 
Дж. Локк—один із засновників емпіричної психології, з характерним для неї методом самоспостереження (інтро спекції) . У розділі його «Досліду», в якому розглядаються ідеї рефлексії, Локк, власне, і викладає своє психологічне вчення. Привертає увагу в цьому вченні аналіз пізнавальних здатностей людини. Найпершою такою здатністю людського розуму Локк уважає сприймання. Сприймання — перша для усіх наших розумових здатностей дія, той шлях, яким усі знання входять у наш розум. Сприймання розгля дається Локком як загальна властивість усіх вищих тва рин, що відрізняє їх від нижчих. У рослин, наприклад, не має здатності сприймання. Але це суто пасивна здатність, і розум тут ще не діє. Більш розвиненою формою сприймання є споглядання, себто здатність розуму затримувати, збе рігати на деякий час ідеї у полі свого зору. Інший спосіб такого зберігання є пам.ять, тобто здатність відновлювати в розумі ідеї, що зникли зі сприймання. Пригадування, як і споглядання,—це вже активні дії розуму. Важливу роль у цих діях відіграє увага.
Суспільно-політична теорія. Проблеми суспільно-політичного життя посідають чільне місце в системі філософ ських поглядів англійського філософа. В своїх трактатах про державне правління він розвинув теорію буржуазного конституційного ладу. Ці твори були написані для підтрим ки режиму Вільгельма Оранського і спрямовані проти роя лістської теорії державної влади Р. Фільдшера. Але зна чення цих трактатів значно ширше. В них Дж. Локк упер ше сформулював державно-правовий ідеал буржуазного суспільства. Вчення Дж. Локка значною мірою вплинуло на формування юридичного світогляду і встановлення буржу азного конституційного правління не тільки в країнах Єв ропи, а й Америки. Багато політичних діячів, таких як Джефферсон, Франклін, Бріссо, були прибічниками і по слідовниками Дж. Локка, теорія якого розглядалась ними не як система абстрактно-теоретичних постулатів, а як де кларація непорушних прав людини, що мала становити конституційне ядро розумного суспільного ладу [63, 241}. Сам Дж. Локк брав активну участь у цьому процесі. На приклад, написав конституцію для Північної Кароліни, ухвалену 1669 р.
У своїх поглядах на суспільне життя Дж. Локк виходив • із тих етичних настанов, що розвивалися П. Гассенді, Т. Гоббсом, Б. Спінозою.
За умов природного стану у житті людей панують природні закони, концентрованим виразом яких е так зване природне право. Концепція природного права відіграла важливу роль у формулюванні непорушних прав людської особи, що, за цією концепцією, є вроджені. Головними серед них є свобода, право на власне життя і право власності. Власність, за Локком, виникає до створення держави і є реалізацією природного права, результатом природної жит тєдіяльності людини. Життя, за Локком,— це діяльність, підпорядкована щастю і вигоді, які є самою природою ви значеними цілями кожного індивіда. Усі люди мають рівне право на ініціативу, на вияв творчої енергії, спрямованої на досягнення цих цілей. Саме в такому розумінні Дж. Локк говорить про рівність людей у їх природному стані, маючи на увазі рівність можливостей і домагань. Проте така рів ність не означає зрівняйлівки. Люди мають різні таланти, у них різні здібності, вони не однаково працьовиті, звідси виникає відмінність у власності. Власність Локк розглядає як результат особистої праці людей. Право на власність має взагалі фундаментальне значення для всієї правової системи громадянського суспільства.
Саме власники, на думку Дж. Локка, становлять основу суспільного життя і держави, саме власники більше від ін ших були зацікавлені у переході до громадянського стану. «Головною метою вступу людей у суспільство,—писав він,— є прагнення мирно і безпечно користуватися своєю власністю, а головним знаряддям і засобом для цього слу гують закони» [35, 2, 76}. Власників Локк вважав основою правопорядку, і тільки людей, що мають власність, мав за розумних громадян.
Вчення Дж. Локка про права особистості справді мали революційне значення, оскільки потреба суспільних перетворень, прагнення до нового, розумного суспільного ладу набули у ньому свого свідомого вираження, отримали чітке юридичне оформлення. Це вчення було спрямоване проти феодальних порядків, закріпачення і поневолення людини, будь-якої деспотії. Право на життя означає у нього не тільки неприпустимість убивства, а й неможливість добро вільного рабства. Свобода для Локка — це право кожної людини бути власником свого життя. Вона заперечує будь-які відносини особистої залежності (раба і рабовласника, кріпака і пана, слуги і господаря). Людина має право не тільки користуватися своїм власним життям, а й самостій но визначати свої життєві цілі.
Важливим елементом теорії правової держави у Дж. Локка було вчення про розподіл влад. Законодавча влада має належати парламенту, який у відповідних законах закріплює свободу сумління, свободу слова, друку, збо рів, право власності і т. ін. Виконавча влада, до якої Дж. Локк відносив і судову, має належати кабінетові міні стрів і лише частково королю. Ідея розподілу влад як сут тєвого визначення правової держави була розвинута у XVIII ст. французьким просвітником Монтеск.є, який ви окремив ще й судову владу.

70. Концепция общей справедливости Аристотеля: 
Понятие общей справедливости, о которой Аристотель упоминает в 5-ой главе «Никомаховой этики», является камнем преткновения для исследователей. На его туманный характер указывает, например, такой известный исследователь этики Аристотеля, как В.Харди[1]. Настоящая статья представляет собой первый опыт вербализации этой принципиально важной философской интуиции. Актуальность задачи связана, по крайней мере, с четырьмя причинами.
1. Усилившимися в последние годы утверждениями об изменении предмета справедливости в моральном сознании XXI века. Так Н.Фрэзер, например, полагает, что можно наблюдать постепенный переход от «справедливости распределения к справедливости признания»
 Действительно, справедливость уже претерпевала подобные изменения в своей истории. Так тематика социальной справедливости с акцентом на распределении, да и само представление об атомарных индивидах, получающих от общества блага, явилась в значительной степени результатом эпохи модерна. До этого преобладающим было представление о справедливости как субъективной добродетели. Таковым был и предмет справедливости для Аристотеля.
Возникающая в связи с этим проблема есть проблема адекватности классической политической философии, ее способности осмыслить меняющийся предмет справедливости при помощи сложившегося классического набора понятий. Мы намерены показать, что политическая философия Аристотеля имеет значительный, еще не используемый в полной мере потенциал и способна следовать за меняющимся предметом справедливости.
2. Неудовлетворительным состоянием общей теории справедливости на Западе. Точнее, можно говорить об отсутствии этой общей теории. Под общей теорией справедливости мы понимаем нормативное обоснование должного равенства или неравенства в объективных отношениях распределения, обмена и воздаяния того или иного общества, составляющих вненормативное основание справедливости. В настоящее время можно говорить о существовании двух основных типов общей теории справедливости. Это эгалитарная и иерархическая справедливость.
3. Растущим интересом к политической философии коммунитаризма, которая, как известно, считает Аристотеля своим родоначальником. Однако эта теория, в отличие от теории Аристотеля.пока занята почти исключительно негативной работой критики либеральной теории и не способна предложить ничего конструктивного.
4. Вся последующая западная политическая философия, по нашему убеждению, следует в формально-логическом фарватере понятия справедливости Аристотеля. Вот почему раскрывая интуицию Аристотеля, мы раскрываем интуитивные основания современной Западной культуры.
различие общей и частной справедливости это различие субъектов деятельности. Частная справедливость в этом случае связана с деятельностью государства, точнее, его должностных лиц. Общая – с деятельностью любого другого человека. Эта точка зрения опирается на ту часть текста, где частная справедливость называется правом. В этом случае два вида частной справедливости предстают перед нами как два вида права.
«Субъектное» понимание различия общей и частной справедливости Аристотеля содержится также в работах А.А.Гусейнова. Он полагает, что между видами частной справедливости складывается несколько иное разделение труда: «Первый вид связан с распределением имущества, почестей и других принадлежащих всем гражданам благ; их нельзя распределить поровну, а только по достоинству, т.е. с учетом заслуг, подобно тому, как если бы в распределении общественного имущества стали руководствоваться пропорциями между взносами отдельных граждан в казну. Ее Аристотель еще называет пропорциональной правосудностью. В уравнивающей справедливости (уравнительном праве) качество лиц уже не принимается в соображение, а решающее значение имеет прямая арифметическая пропорциональность: справедливость состоит в том, чтобы уравнять то, что составляет предмет обмена»
Развивая эту точку зрения, мы полагаем, что общая справедливость является тем срезом, той стороной добродетели или порока, которая сама по себе не связана со стремлением к справедливости или несправедливости, но получает оценку «справедливо – несправедливо», поскольку в этих поступках выражается мера отношения к другим людям. 
Аристотель так пишет о частной справедливости: «Понятие справедливости связано с представлением о государстве, так как право, служащее мерилом справедливости, является регулирующей нормой политического общения»
По этой причине высказывание о том, что частная несправедливость наиболее проявляется при создании односторонних преимуществ для себя при решении того или иного вопроса, следует понимать в смысле наибольшей очевидности такой формы коррупции. Именно так следует понимать слова Аристотеля, которые обычно приводят в качестве доказательства тезиса о мотиве своекорыстия как признаке частной несправедливости (см. сноску 8). Судья, например, может быть несправедлив в силу разных причин, но есть и наиболее очевидный случай: «Если же судил неправосудно, зная [это], то и сам поступает своекорыстно, ища благодарности или добиваясь мести. А потому, кто, имея такую цель, вынес судебное решение неправосудно, тот своекорыстен, подобно тому, кто принял участие [в самом] неправосудном деле; действительно, присудив спорное поле, от тоже получил – не поле, [правда] а деньги»[19]. Действительно, нажива является наиболее заметным признаком коррупции и несправедливости. Тем не менее должностное лицо может творить несправедливость и быть коррумпировано даже и без видимой для себя выгоды. 
Хотя в эксплицитной форме Аристотель ведет речь лишь о частной, а не общей справедливости, тем не менее он имеет в виду и более общую концепцию, которую просто не эксплицирует либо по причине ее очевидности для современников, либо по причине утери каких-то текстов или фрагментов, где это могло быть сделано. Аристотель понимал, что видов общей справедливости и соответствующих им концепций может быть бесконечно много. «Можно, пожалуй, считать, что везде, где существуют [отношения] справедливости, существует и дружба. Поэтому, сколько видов справедливости, столько и видов дружбы. В самом деле, справедливость [проявляет себя в отношениях] чужестранца к гражданину, раба к хозяину, гражданина к гражданину, сына к отцу, жены к мужу, и сколько вообще существует видов общения, при стольких имеет место и дружба»[20].
Общая справедливость может представлять собой характеристику какого-либо из видов отношений (например, распределительная справедливость) или характеристику проблем справедливости в какой-либо из социальных сфер (домашняя справедливость) или характеристику особенностей распределения какого-то определенного блага или зла в обществе (теория наказания), либо объединение этих признаков (гражданская справедливость). Понятие общей справедливости, как и всякое достаточно емкое понятие, с неизбежностью приобретает характер концепции, которую мы рассмотрим в соответствии со следующим планом:
Вненормативные основания справедливости.
Предмет справедливости.
Структура общей справедливости.
Сферы справедливости.
Смысл справедливости.
 Аристотель о вненормативных основаниях справедливости
Аристотель понимал, что справедливость покоится на некоторых вненормативных основаниях. Вненормативные основания справедливости можно определить как те объективные обстоятельства, при наличии которых только и может иметь место норма справедливости. Справедливость имеет место там, где присутствуют отношения между людьми, объективно требующие меры и пропорции. Это случается всякий раз, когда люди, стремящиеся к своему благу, вступают в кооперативные отношения друг с другом. Необходимости в справедливости не может быть, если все в избытке или все абсолютно недостаточно, поскольку в таких условиях не может сложиться потребности в общении. «А тот, кто не способен вступить в общение или, считая себя существом самодовлеющим, не чувствует потребности ни в чем, уже не составляет элемента государства, становясь либо животным, либо божеством»[21]. Кооперативные отношения между людьми сложились не сразу, поскольку «в первоначальном положении людей все было общим». Лишь постепенно, разделившись, люди стали нуждаться друг в друге и прибегать к взаимному обмену.
Справедливость может иметь место лишь в тех отношениях между людьми, которые по своей природе требуют известной меры. 
В отличие от нормативной «вненормативная» справедливость говорит языком фактов, а не ценностей. В отношениях распределения можно говорить о субъекте распределения (тот, кто распределяет), объекте распределения (те, кто получает), предмете распределения (конкретное благо, подлежащее распределению). Мерой распределения является соотношение между той или иной заслугой объектов распределения и получаемым ими благом. В отношениях обмена можно говорить о двух или более субъектах обмена, которые одновременно являются и объектами. Предметом обмена является обмениваемое благо. Мерой обмена – соотношение между благами, представленными к обмену. В отношениях воздаяния можно говорить о субъекте воздаяния (кто воздает), объекте воздаяния (кому воздается), предмете воздаяния (чем воздается: наказание или почести). Мерой воздаяния является соотношение между предшествующим деянием объекта воздаяния и воздающим деянием субъекта воздаяния.
Таким образом, можно говорить о дистрибутивной (распределительной), ретрибутивной (воздающей) и коммутативной (обменивающей) справедливости как естественных видах общей справедливости. Аристотель не называет специально эти виды, поскольку не ставит задачей построение теории общей справедливости, эта классификация (как и другие элементы более общей теории) присутствует в его тексте имплицитно и только эта классификация дает возможность непротиворечивого изложения его взглядов.
Дистрибутивная (распределительная) справедливость
Дистрибутивная справедливость в ее классическом виде проявляет себя во всяких действиях, связанных с необходимостью распределять некоторые блага среди известной группы людей, будь то денежное вознаграждение или похвала. Это распределение может осуществляться равно или неравно. Во втором случае распределение нуждается в определенном критерии, каковым может выступать заслуга или потребность. Любое общество постоянно распределяет блага между своими членами. В качестве распределяемых благ могут выступать деньги и товары, услуги, признание, власть, любовь, свободное время, уважение, должности и т.д.
Аристотель придавал большое значение справедливому распределению. «Очевидно также, что неправосудно поступать может распределяющий, но не всегда [так поступает] тот, кто имеет больше, ибо не тот поступает неправосудно, у ко го в наличии неправосудная [доля], а тот, у кого есть воля делать [свою долю неправосудной]. Это и есть источник поступка, который заключен в распределителе, но не в получателе»[24]. Дистрибутивная справедливость как личная добродетель проявляется в следующем: «Правосудность, стало быть, есть то, в силу чего правосудный считается способным поступать правосудно по сознательному выбору и [способным] распределять [блага] между собой и другими [лицами] не так, чтобы от достойного избрания [досталось] больше ему самому, а меньше – ближнему (и наоборот при [распределении] вредного), но [так, чтобы обе стороны получили] пропорционально равные доли; так же он поступает, [распределяя доли] между другими лицами»[25]. Распределительная справедливость требует пропорции и становится разделяющей распределительной справедливостью, основанной на том или ином критерии (заслуга или потребность). Было бы несправедливо, например, заплатить равно за труд всем участникам, если они принимали неравное участие. Было бы несправедливо распределить зерно равно, если количество детей у всех различно. Распределительная справедливость может быть и уравнивающей. Было бы также несправедливо заплатить неравно, если все участники сделали равный вклад. Было бы несправедливо воздать равную хвалу всем воинам, если некоторые из них сбежали с поля битвы.
Коммутативная (обменивающая) справедливость
В работах Аристотеля можно найти немало строк, посвященных обмену. Коммутативная (обменивающая) справедливость складывается на основе отношений обмена между социальными субъектами. Справедливость обнаруживают, кроме всего прочего, по выражению Аристотеля, «совершая поступки при взаимном обмене между людьми». Это не только обмен товарами.
Обмен возможен во всех областях жизни. Например, обмен услугами и уважением, взаимным признанием и услугами составляет основу нашей повседневной жизнедеятельности. Классическим примером такого рода отношений является рынок с его формулой: товар-деньги-товар. Обмен во всех его проявлениях может быть справедливым и несправедливым.
Подобная справедливость также может быть разделяющей или уравнивающей и может осуществляться как на основе равенства, так и пропорционального неравенства. Уравнивающая коммутативная справедливость широко представлена на рынке и в экономике вообще. Или как писал Аристотель: «Итак, расплата будет иметь место, когда справедливое равенство установлено так, чтобы земледелец относился к башмачнику, как работа башмачника к работе земледельца»[26]. Но обмен может строиться также и на основе пропорционального неравенства, если предполагает отношения неравных. Более того, Аристотель, видимо, полагал, что уравнивающая справедливость встречается во взаимном обмене реже, чем разделяющая (пропорциональное неравенство), хотя наибольшее значение он придавал именно равенству в обмене, считая его основой отношений между гражданами в государстве. «Между тем во взаимоотношениях [на основе] обмена связующим является именно такое право – расплата, основанная, однако, не на уравнивании, а на установлении пропорции»[27]. Тот обмен, который имеет место между господином и рабом, вряд ли можно назвать уравнивающим, но вполне можно назвать пропорциональным. Господин обеспечивает защиту и разумную заботу о рабе, раб предоставляет свой честный труд. Этот обмен не назовешь равным, но он может быть по-своему справедлив. «Точно так же в целях взаимного самосохранения необходимо объединяться попарно [существу], в силу своей природы подвластному. Первое благодаря своим умственным свойствам способно к предвидению, и потому оно уже по природе своей существо властвующее и господствующее; второе, так как оно способно лишь своими физическими силами исполнять полученные указания, является существом подвластным и рабствующим. Поэтому и господину и рабу полезно одно и то же»[28]. Есть люди, для которых быть рабами не только полезно, но и справедливо. Подобный обмен имеет место и в сфере «домашней справедливости». Отношения между супругами также основаны на разделительной коммутативной справедливости. «Так же и мужчина по отношению к женщине; первый
властвует, вторая находится в подчинении»[29]. Муж обеспечивает защиту и материальные средства, жена заботу и уют. Обмен тоже может быть пропорционально неравным, принимая во внимание возраст, заслуги и материальное положение участников. Примером неравной коммутативной справедливости может служить обмен между родителями и детьми, когда родители воспитывают и заботятся о детях, а дети платят им уважением.
Коммутативную несправедливость Аристотель называл непроизвольным (недобровольным) обменом. Подобный обмен «…осуществляется тайком – скажем, кража, блуд, опаивание приворотным зельем, сводничество, переманивание рабов, убийство исподтишка, лжесвидетельство – или подневольно – скажем посрамление, пленение, умерщвление, ограбление, увечение, брань, унижение»[30]. Осуждение Аристотеля вызывает также и ростовщичество, поскольку оно искажает естественную форму обмена, как деятельность, обусловленную не естественными причинами, но стремлением к наживе. «Поэтому с полным основанием вызывает ненависть ростовщичество, так как оно делает сами денежные знаки предметом собственности, которые, таким образом, утрачивают то свое назначение, ради которого они были созданы: ведь они возникли ради меновой торговли, взимание же процентов ведет именно к росту денег»[31].
Общей моральной формулой этой справедливости является требование пропорциональности и честности в обмене. Таким образом, мы можем говорить о справедливой цене или несправедливом действии в уклонении от взятых на себя обязательствах или одностороннем получении преимуществ от социальной кооперации, не связанных с нашим вкладом в нее.
 Ретрибутивная (воздающая) справедливость
Различие по качеству между людьми создает основу всякого общественного объединения. По этой причине «…принцип взаимного воздаяния является спасительным для государства».[32] Ретрибутивная (воздающая) справедливость предполагает ответное действие, связанное с воздаянием, которое не сводится ни к обмену, ни к распределению. Отношение подобного рода, в отличие от обмена, может напоминать улицу с односторонним движением. Воздающая справедливость предполагает активное действие одного субъекта, который воздает благом или злом за реальное или воображаемое благо или зло, полученное ранее или предполагаемое к получению. Получение этого блага или зла, в отличие от обмена, не связано с наличием договора или совместной деятельностью, или обоюдным ограничением. Примером воздающей справедливости является благодарность, а также месть или наказание. Воздающая справедливость наиболее широко представлена в деятельности правосудия, от талиона с его требованием «око за око, зуб за зуб» до современного уголовного и гражданского судопроизводства. Вот как характеризует подобного рода справедливость Аристотель: «В самом деле, либо стремятся [делать] зло в ответ на зло, а [вести себя] иначе кажется рабством, либо – добром [за добро], а иначе не бывает передачи (metadosis), между тем как вместе держатся благодаря передаче, недаром храмы богинь Благодарения ставят на видном месте: чтобы воздаяние (antapodosis) осуществлялось; это ведь и присуще благодарности – ответить угодившему услугой за услугу и в свой черед начать угождать ему»[33]. С принципом взаимного воздаяния связана и необходимость частной собственности. При реализации уравнительного идеала Платона погибнет не только частная собственность, но и воздающие добродетели, такие как целомудрие по отношению к чужим женам и благородная щедрость[34].
Воздаяние может быть как равным, так и неравным. Равным оно будет в том случае, если мы вернем соседу взятую взаймы меру зерна. В иных случаях оно может быть неравным, разделяющим, но тем не менее пропорциональным. До того, как в отношениях воздаяния укоренилось правило талиона, господствовало иное правило, отомстить следовало как можно более сурово. Например, в жестоком мире «Илиады» справедливость была своеобразным средством самоутверждения и заключалась в том, чтобы наказать врага более жестоко, чем пострадал от него сам. Разделяющая воздающая справедливость может также учитывать возраст, социальный статус, особое положение или степень социальной опасности преступника. Аристотель прямо говорит об этом: «В вещах справедливых по отношению к другому человеку нельзя быть справедливым [только] для самого себя». Далее он поясняет свою мысль: «Если кто вырвал кому глаз, то справедливое не в том, чтобы в ответ и ему только глаз вырвали, но в том, чтобы он потерпел еще больше, с соблюдением пропорциональности: ведь и начал он первый, и поступил несправедливо; он несправедлив вдвойне, и справедливо, чтобы пропорционально несправедливостям и он претерпел в ответ
 Разделяющая и уравнивающая справедливость
Эти названия применяются нами для простоты изложения. Сам Аристотель пишет о геометрическом и арифметическом равенстве как видах справедливой пропорциональности. Геометрическое равенство означает применение равного критерия к неравным людям. В результате мы можем вознаграждать по достоинству, хотя и неравной мерой. Арифметическое равенство, напротив, означает применение равного критерия к людям, игнорируя их действительное неравенство, как это имеет место в суде. Фемида, как известно, слепа (в России она к тому же еще глуха и нема). В «Никомаховой этике» он употребляет слово равенство для обозначения арифметического равенства и пропорциональное неравенство для обозначения геометрического равенства. В другом месте он пишет о количественном равенстве и равенстве по достоинству[42]. Но смысл от этого не меняется.
Аристотель совершенно определенно пишет, что справедливость (неважно, дистрибутивная, коммуникативная или ретрибутивная) возможна лишь в форме справедливого равенства (уравнивающая) или справедливого неравенства (разделяющая). «Так, например, справедливость, как кажется, есть равенство, и так оно и есть, но только не для всех, а для равных; и неравенство также представляется справедливостью, и так оно и есть на самом деле, но опять-таки не для всех, а лишь для неравных»
71. РОУЛЗ (Rawls) Джон (род. 1921) – американский политический философ либерально-реформистского направления. Профессор Гарвардского университета. Основные работы: «Теория справедливости» (A Theory of Justice, 1971) и «Политический либерализм» (Political Liberalism, 1993). В своих трудах Роулз предложил теорию справедливости, адекватную «социальной рыночной экономике». Он поставил перед собой две основные задачи; во-первых, разработать общие принципы справедливости, соответствующие требованиям современной морали; во-вторых, сформулировать теорию, альтернативную утилитаризму.
По Роулзу, главным предметом справедливости является основная структура общества, под которой он понимает всю совокупность наиболее важных социальных, политических, правовых и экономических институтов (напр., конституция, частная собственность, конкуренция, рыночная экономика, моногамный брак и др.). Функцией основной структуры общества является распределение преимуществ и тягот, вытекающих из социального сотрудничества. Принципы справедливости и призваны определить, каким образом должны распределяться такие «приоритетные блага», как основные права и свободы, власть, авторитет, жизненные возможности, благосостояние, доходы и т.д.
Разрабатывая метод выведения принципов справедливости, Роулз обратился к процедурному методу обеспечения права, к выработке «честной» процедуры принятия решений. По Роулзу, справедливым институтом будет такой, который избирается относительным большинством разумных и честных индивидов, свободно участвующих в обсуждении жизненных проблем в ситуации, предполагающей бескорыстность. С этой целью Роулз обращается к классической либеральной традиции «общественного договора». Его версия «общественного договора», которую он назвал «исходной позицией», предполагала конструирование гипотетической ситуации, в которой демократический выбор осуществляется параллельно с индивидуальным выбором каждого участника. Ради обеспечения беспристрастности выборщиков Роулз вводит понятие «вуали неведения», т.е. предполагаемого сокрытия от них важной и разносторонней информации об их собственном социальном положении, уровне образования, доходов, талантах и др. Не зная, богаты они или бедны в реальной жизни, люди будут стремиться на всякий случай защитить прежде всего интересы наиболее обездоленной части общества. С помощью метода «рефлексивного равновесия», отбрасывая один за другим не вполне устраивающие людей варианты, выборщики, как предполагает Роулз, в конце концов согласятся принять следующие два принципа; 1) все люди обладают равными правами на максимально большую совокупность равных основных свобод, совместимых с аналогичной системой свобод для всех; 2) социальное и экономическое неравенство должно регулироваться т.о., чтобы оно было направлено к наибольшей выгоде наименее обеспеченных, а институты и положение в обществе были бы открыты для всех при условии честного соблюдения равенства возможностей. 
Два принципа справедливости Роулз намеренно выстроил в определенном иерархическом порядке. Первый принцип обладает абсолютным приоритетом по отношению к последующему. Тем самым принцип равной свободы оказывается более важным, нежели принцип, регулирующий экономическое и социальное неравенство: благополучие не может быть обеспечено за счет уменьшения свободы. Во втором принципе (названном Роулзом «принципом дифференциации») порядок меняется на противоположный: обеспечение равенства возможностей оказывается для него более важным, нежели регулирование перераспределения социально-приоритетных благ (права, свободы, возможности реализации своего потенциала, доходы и благосостояние, социальные основы самоуважения и др.) в пользу наиболее обездоленных. 
Хотел ли того сам Роулз или нет, но большинство как его противников, так и сторонников восприняли его теорию справедливости как рекомендацию для усиления регулирующей роли правительства в либерально-демократическом обществе не только ради защиты свободы, но и ради обеспечения большего социального и экономического равенства. Тем самым он создал философскую платформу для сторонников перераспределения ресурсов и регулирования социальных отношений в современном обществе с рыночной экономикой. Он как бы «перебросил мост» между «либерализмом» и «левым» эгалитаризмом, хотя сам он не пытался примирить противоположные политические идеалы. Его теория отличается от других вариантов интерпретации справедливости прежде всего тем, что она содержит осмысление структуры общества, предполагающей сочетание индивидуальной свободы, понимаемой в либеральном смысле, и более справедливого распределения имеющихся материальных и духовных благ. 
Утверждая, что кантовское основание прав индивида противостоит ориентации на цели и средства, защищаемые утилитаризмом, Роулз твердо стоит на позиции защиты индивидуальных прав. Его теория указывает на возможность включения эгалитаристского идеала в традицию «общественного договора». При всей своей противоречивости и эклектизме теория Роулза имеет важнейшее значение для понимания современных тенденций в развитии западного либерализма.
73. Универсально-культурне і специфічно-цивілізаційне у правосвідомості
Универсально-культурное:имеет отношение к культуре каждого человека(также к людям в обществе)
Спецефически-цивилизационное:имеет отношение к спицифике каждого государства.
74.Філософія злочину та покарання. 
   Чезаре Беккаріа (1738—1794) — італійський філософ, теоретик кримінального права. Філософсько-правові погляди викладено у творі "Про злочини і покарання". 
Злочин розглядався як гріховне, аморальне діяння, а покарання через його специфічні властивості — як очищення незалежно від будь-яких інших цілей. А з іншого боку, домінували вчення, які трактували право покарання як суспільний договір, що базувався на людських законах. Злочин розглядався як порушення суспільного порядку, котре незалежно від внутрішніх якостей діяння потребує покарання для охорони суспільства. 
   За концепцією Беккаріа, закони — це ті умови, на яких люди, що раніше були незалежними і проживали поодинці, об'єдналися в суспільство. Вони пожертвували якоюсь часткою своєї свободи, але натомість отримали безпеку і право використовувати свою свободу. Водночас згідно з ученням мислителя, вся проблема в тому, що деяка частина суспільства зажадала отримати назад свою частку свободи, навіть якщо довелося б відібрати її в інших. Щоби стримувати ці деспотичні бажання, слід було застосовувати чуттєві спонукання, а це є ніщо інше, як покарання.
   Цікавим е роздуми Беккаріа про співвідношення між злочином і покаранням. "Загалом вимагається, — писав він, — щоб злочини не вчинялися і, особливо, щоб не вчинялися злочини, найбільш шкідливі для суспільства. Тому перепони, які стримують людей від учинення злочинів, повинні бути тим міцнішими, чим важливішими є ті блага, на які посягають. Відповідно, мусить існувати співвідношення між злочином і покаранням".
  Мета покарання, відповідно, полягає тільки в тому, щоб перешкодити винному знову завдати шкоди суспільству і стримати інших від учинення цього ж. Тому слід уживати лише такі покарання, які, зберігаючи співвідношення зі злочином, найбільш сильно і найбільш тривало впливали б на думку людей та були б найменш вразливими (болючими) для тіла злочинця". Навіть більше, ефективність покарання за Беккаріа полягала не в його жорстокості, а в невідворотності й справедливості, суворості судді в застосуванні покарання.
   
75.	Філософія права в системі гуманітарних наук.
Вітчизняна юриспруденція останнім часом переживає процес переходу в стан нової нормативної парадигми побудови відносин в суспільстві. В галузі юридичної теорії ця парадигма формується через вияв сутності і природи права, його змістовних характеристик з врахуванням сучасних концепцій праворозуміння. Оскільки право є не лише ключовим поняттям, яке має багаторівневий теоретичний вираз, а й безпосередньо практичну спрямованість, як реальний та дієвий регулятор суспільних відносин, як нормативно-правовий стандарт гарантії та захисту прав і свобод людини. Найвизначнішою цінністю, реалізувати яку покликане право, є існування суспільства і життя кожної окремої людини. 
У соціальному та особистому житті фундаментальну роль відіграють такі цінності, як свобода, відповідальність, рівність, справедливість. Такі права, як право на життя, свободу, гідність, недоторканість особи, участь у політичному житті – є необхідними умовами влаштування життя людини у цивілізованому суспільстві і тому повинні бути визнанні та захищені державою. У  процесі  здійснення  політичної  реформи в Україні не можна не бачити, що наша наука ще повільно впливає на розв’язання складних проблем сучасного суспільства, на втілення в суспільну практику своїх рекомендацій та висновків.
У зв’язку з цим в Україні останнім часом спостерігається зростаючий інтерес до філософії права, розширюється тематика філософсько-правових досліджень, акцентується увага на необхідності аналізу державно-правових явищ через призму антропоцентризму, ціннісно-орієнтаційного виміру права і держави, зорієнтованості політики на проблему людини. З часу здобуття Україною незалежності, відмови від ідеології «соціалістичного» позитивізму, переходу на позиції світоглядно-методологічного плюралізму дослідження філософських проблем права значно активізувалися. Саме українськими науковцями робляться спроби якісної переоцінки місця, ролі та значимості філософії права в системі правознавства та піднесення її на якісно новий рівень.  
Незважаючи на те, що філософія права має досить тривалу історію, процеси її становлення та розвитку як науки тривають і сьогодні. Сучасний стан розвитку філософії права в Україні є логічним продовженням складного процесу філософсько-правового осмислення права і держави, їх змістових характеристик, сутності права, його ролі та призначення в суспільному житті. Наскільки цей процес є складним свідчить наявність різних концепцій праворозуміння, які віддзеркалюють ті цінності та пріоритети, які визнавались та відстоювались протягом історії людства і визначались мірою свободи, справедливості та рівності. 
Кінець ХХ століття актуалізував завдання теоретичного обґрунтування цілісної концепції права, яка могла б поєднати підходи основних правових шкіл і напрямів. Європейська філософсько-правова традиція дуже розвинена і багата гуманістичними ідеями. І важливим на сьогодні є не просто вивчення, а осмислення і ствердження в реальному житті основоположних принципів права, ідей добра, гуманізму та справедливості. Аналізуючи погляди різних авторів на предмет філософії права неважко помітити, що вони пов’язують право із буттям людини, духовними та культурними цінностями. 
За твердженням М.В. Козюбри, філософія права на відміну від юридичної науки, не вивчає і не пояснює право як факт, як те що існує в реальності, а прагне до розуміння, світоглядного осмислення того, яким право повинно бути. Фактично філософія права синтезуючи існуючі концепції праворозуміння дає поштовх до осмислення і сприйняття вищої цінності права, відтворення його гуманістичної місії в реальному житті.  Пояснюючи зростаючий інтерес до філософі права, обґрунтовує це підвищенням соціальної ролі права у регулюванні суспільних відносин.  Ідеться про нові підходи до визначення самого поняття права і механізмів його ефективної реалізації, про первинність принципу верховенства права у суспільному житті. 
Філософія права не ставить за мету розв’язання конкретних проблем правознавства, а лише допомагає більш чітко усвідомити досліднику-юристу власну позицію, упорядкувати знання, по-новому поглянути на свій предмет у світлі більш широкого підходу, проте всі центральні, фундаментальні проблеми правознавства знаходять своє розв’язання або принаймні обґрунтування саме на філософському рівні. Філософія права дає можливість розвинути самостійне мислення студентів-правознавців, допомагає розумінню сутності права, місця і ролі права в житті суспільства. Філософія права є також і фактором формування внутрішньої свободи особистості (зокрема, фахівця-правознавця). 
Таким чином, філософія права є фактично єдиною навчальною дисципліною, з тих, що викладаються юристам, яка може допомогти майбутнім фахівцям у розвитку критичного і абстрактного мислення, рефлексивних здібностей, навичок філософсько-правового осмислення процесів, які відбуваються в нашому суспільстві,  у пошуку шляхів виходу з сьогоднішнього стану справ на шляху до прогресу, на шляху до гуманізації суспільних відносин. Адже сучасні філософсько-правові дослідження безпосередньо можуть бути спрямовані на вирішення практичних проблем та завдань сучасного державотворення. 
76.	Філософія права в системах філософії та юриспруденції.
За своїм статусом філософія права є комплексною, суміжну дисципліну, що знаходиться на стику філософії та юриспруденції. Дана обставина вимагає чіткого визначення її місця і ролі в системі філософії та правознавства.
Вихід на проблематику філософії права може бути здійснено з двох протилежних сторін: від філософії до права і від права до філософії.
Давайте розглянемо особливості цих двох підходів до філософії права.
Перший шлях виходу на філософсько-правову проблематику (філософський підхід до права) пов'язаний з поширенням тієї чи іншої філософської концепції на сферу права. Таке звернення філософії до осмислення правової реальності, особливо характерне для епохи Просвітництва, виявилося досить плідним для самої філософії. Відомо, що багато хто з серйозних досягнень класичної філософії - результат такого звернення. У сфері філософії права відбувається своєрідна перевірка пізнавальної сили тієї чи іншої філософської концепції, її практичної спроможності в одній з найважливіших сфер людського духу. Все це дає всі підстави зробити висновок, що без рефлексії підстав права, філософського осмислення правової реальності в цілому, філософська система не може вважатися повноцінною.
Інший шлях формування філософії права (юридичний підхід до права) спрямований від вирішення практичних завдань юриспруденції до їх філософської рефлексії. Наприклад, від осмислення таких приватних правових проблем, як підстави кримінального права, вина і відповідальність, виконання зобов'язань тощо, - до постановки питання про сутність права. Тут філософія права постає вже як самостійний напрям у правознавстві, специфічний рівень вивчення власне права. Таке філософське осмислення права здійснюється правознавцями в його більшої практичної орієнтованості, при якій ідеальні першооснови права розглядаються в тісному співвідношенні з позитивним правом. Однак і в першому, і в другому випадку філософія права орієнтується на осягнення суті і сенсу права, укладених в ньому почав і принципів.
Розуміння її статусу філософії права : 
Перший підхід розглядає філософію права як частина загальної філософії та визначає її місце серед таких дисциплін, як філософія моралі, філософія релігії, філософія політики та ін. Відповідно до цього підходу філософія права відноситься до тієї частини загальної філософії, яка «наказує» людині необхідну манеру поведінки як соціальної істоти, тобто практичної філософії, вчення про належне.
Другий підхід відносить філософію права до галузей юридичної науки. З цієї точки зору вона є теоретичним фундаментом для створення позитивного права і науки про позитивне право. Під філософією права тут мається на увазі павука, роз'яснюються в «останньої інстанції» значення правових принципів і зміст правових норм.
У силу зазначених обставин може скластися враження, що існують дві філософії права: одна, що розробляється філософами, інша - юристами. Згідно з цим припущенням деякі дослідники навіть пропонують розрізняти філософію права в широкому сенсі слова і філософію права у вузькому сенсі слова. Насправді ж існує тільки одна філософія права, хоча вона й живиться з двох різних джерел. 
Перше джерело філософії права - це загальнофілософське розробки правових проблем. Другий же її джерело пов'язаний з досвідом вирішення практичних проблем права. Таким чином, філософія права - це єдина дослідна та навчальна дисципліна, яка визначається своїм основним питанням, лише у співвідношенні з яких ті чи інші проблеми мають до неї відношення. Вона вимагає особливих якостей від дослідника, що працює в цій області: поєднання фундаментальної філософської підготовки і знання основних проблем політико-правової теорії та практики.

77.	 Філософія права в Україні: виникнення, світоглядно-методологічні підстави.
Філософсько-правова думка в Україні прошла в своєму розвитку наступні етапи:
1) доклассический (IX-XVII ст.);
2) класичний (XVIII – перша половина XIX ст.);
3) ліберально-романтичний (друга половина XIX – поч. XX ст.);
4) сучасний етап (з середини 80-х рр. XX ст.)
Зарождение філософсько-правовій думці в Україні. Виникнення філософської, у тому числі філософсько-правової думки в Україні історично відноситься до періоду формування першої держави східних слов'ян – Київської Русі і грунтується на наступних чинниках: а) виникнення і поширення писемності; б) християнізація Київської Русі; у) формування державності. Саме у цей період виникають перші філософсько-правові ідеї, які спочатку мали релігійно-міфологічний, а потім (у зв'язку з прийняттям і поширенням християнства) теологічний характер.
Слід зазначити, що власне філософсько-правові концепції стали формуватися в епоху Освіти (у класичний період). Для першого ж періоду становлення філософсько-правового знання (IX–XVII ст.) характерне виникнення окремих ідей, що стали прообразом філософії права. До них можна віднести наступні:
— ідея рівноцінності і рівноправ'я народів, сформульована митрополитом Іларіоном в «Слові про закон і благодать»;
—	ідея демократизації церкви і свободи совісті як майбутня підстава принципу автономії особи;
— ідея права України на самовизначення і суверенітет, обгрунтована в першій «Конституції України» Піліпа Орлика (1672-1742).
         Філософська Освіта в Україні (кінець XVII – друга половина XVIII ст.) безпосередньо пов'язана з діяльністю професорів Києво-могилянської академії (Феофан Прокоповіч, Стефан Яворський, Ян Козельський, Семен Десніцкий і ін.). Що спиралася на виниклі в Європі ідеї природного права і суспільного договору філософія Освіти полягала в універсальному обгрунтуванні ідеї права. До інших характерних рис філософсько-правової думки епохи Освіти в Україні можна віднести: а) зародження класичної національної філософії права; б) поширення і подальший розвиток в українській філософсько-правовій думці «філософії серця»; у) поява професійних філософів, розробляючих, у тому числі, і філософсько-правові питання.
        Національному характеру українського народу властиві такі риси, як емоційність, індивідуалізм і прагнення до свободи, визнання цінності світу між людьми і гармонії людини з Богом. Тому найбільш адекватною національному характеру є кардиоцентрично-экзистенциальная релігійна філософія, або «філософія серця». З позиції «філософії серця» акцент в обгрунтуванні права робиться на внутрішньому духовному єстві права. Ідея права в рамках кардиоцентризма полягає не у формально-зовнішньому примусі, а в регулюванні життя з врахуванням внутрішнього світу і свободи людини. Право при цьому обгрунтовується як умова, можливість творчої самореалізації особи, її індивідуального розвитку.
         Філософія права по відношенню до права, що діє (позитивному), – це аналітика його підстав. Вона не повинна розглядатися як непорушний закон. Людина може судити про те, що є право, не лише на підставі позитивного права, але і на підставі ідеї права, що створюється внутрішньо.
         Таким чином, «філософія серця» в класичній українській філософії права виступає як методологічний фундамент морального обгрунтування права.
        Наступний етап розвитку філософсько-правової думки в Україні (XIX – початок XX ст.) пов'язаний з поширенням ідей лібералізму. Основна філософсько-правова проблема сформульована у вигляді співвідношення прав особи і прав нації, а також прав держави.
Так, М. Драгоманов (1841–1895), розглядаючи питання про співвідношення особи і держави, вважав, що людина від народження володіє природними правами, найважливішим з яких є право на життя, на особисту недоторканість. Головне призначення позитивного права він бачив в закріпленні прав людини і громадянина.
       Розвиток філософії права в Україні в рамках ліберального світогляду здійснювався ліберальними юристами. Суть їх поглядів полягала у висуненні на перший план ідеї абсолютної гідності особи, її прав і свобод, відстоюванні пріоритету права над політикою. Першим вітчизняним професійним професором права, що стоїть на ліберальних позиціях, був Костянтин Неволін. У всякому законодавстві він розрізняв дві частини: закони природні і закони позитивні. Перші утворюють ідею законодавства, другі служать її проявленеям. Таким чином, він розрізняв поняття «право» і «закон».
        Правовим держава стає тоді, коли, використовуючи право як інструмент впорядкування соціального життя, воно само стає підпорядкованим праву.
«Природні», спочатку властиві людям права, на думку Кистяковського, обмежують державну владу, виступають основою і доповненням підзаконної влади і складають основу фундаментальних принципів правової держави. Вони мають бути визнані і охоронятися при допомозі не лише частного, але і прилюдного права. Звідси концепція про суб'єктивні прилюдні права, основним з яких є «право на гідне існування», що включає право на прожитковий мінімум і освіту як основу домагань особи. 
       Концепція суб'єктивних прилюдних прав дала можливість Кистяковському розглядати соціалістичну державу як цілком сумісне з індивідуальною свободою і що представляє нову, досконалішу форму правової держави.
       Значним вкладом Б. Кистяковського у вчення про право була розробка проблеми російського «правового нігілізму». Він відштовхувався від того очевидного соціального факту, що в Росії впродовж століть був відсутній цивілізований правопорядок. І як наслідок – відсутність біля російської інтелігенції скільки-або серйозного інтересу до правових ідей. В той же час, аби увійти до культури народу, ідеї свободи і прав людини (правові цінності) мають бути не просто запозичені, а пережиті. Відсутність пошани до правопорядку, на думку Кистяковського, привела до того, що правосвідомість навіть інтелігенції відповідає поліцейській державі, коли право сприймається не як правові переконання, а як примусове правило. Кистяковський закликає інтелігенцію визнати свою моральну відповідальність і не виправдовуватися зовнішніми причинами.
Філософсько-правова спадщина Б. Кистяковського коштовно не лише тим, що є першою вітчизняною систематизованою концепцією права, але і актуальністю ідей, що містяться в ній.
78.	Філософія права як наука.
Хоч як рано дано основи, з яких виникла філософія права, одначе як самостійна наука, вона — пізніше яище. У давнину ідея права входила до моралі й усвідомлювалася в її загальному родовому понятті. Подальша філософська думка, відносячи ідею права все ж таки до царини моральної. Ніхто не намагався виділити ідею права з царини моральних ідей і надати їй особливого місця. Так цю ідею розвинули Платон і Арістотель.
У Середні віки життя народів спиралося на авторитет, який був джерелом думок про право. [Ці віки] сповнені найважливіших політичних переворотів. Міжнародні війни, для відвернення яких не було позитивного кодексу права, подавали привід для дослідження питання, чи нема таких основ права, які сягали б далі позитивних приписів, далі кожного написаного кодексу? Такий перший твір про право був викликаний тридцятилітньою війною. Рік видання цієї книги (1624) можна вважати початком філософії права як окремої науки.
Від цього часу наука про природне, раціональне право стає могутньою силою, яка рухає всю загальноєвропейську культуру. Даремно позитивісти намагаються запевнити, що філософія права не мала життєвого впливу, що її предмет є абстракція, яка не має зв'язку з життям. Узагалі європейське життя можна схарактеризувати так: воно відрізняється від давнього а) високим духом християнства; б) уведенням до науки економічних законів суспільного буття; в) уведенням до науки принципів права. 
Адже у давнину думка рухалася за фактом, за життям, а в новий час життя — за думкою. Таке значення теорії для нового часу спричинило те, що політики, дипломати, філософи, юристи, публіцисти, одне слово, усі, хто складає інтелігенцію сучасного суспільства, займаються філософією права. Це не хвороба епохи, не мода, а вияв ясно усвідомленої необхідносте жити розумом. Прикладів впливу теорій права й держави на дійсне життя трапляється безліч. Так, вивчення римського права сприяло падінню феодальної системи й утворенню монархій. Коли 1690 року з'явився Локів трактат про уряд, англійський парламент заговорив незвичайною мовою, і це одразу ж було помічено. Книгу Русо всі партії назвали євангелієм революції, й ця назва цілком правильна: усю республіканську конституцію було запозичено із вчення Русо про природне право. Коли Вольтер, учень Ляйбніца, поставив право в залежність від прогресу, то його теорія стала поштовхом до того, що уряди німецьких держав швидко почали міняти позитивне право, особливо там, де воно затримувало культуру.
Нарешті, коли Кант розвинув ідею чистого формального права, то з цього виникли подвійні явища: 1) Римське право дістало невластиву йому вартісність природного права, загальнолюдського, а не тільки римського, місцевого; 2) Виникла ідея правової держави, яка мала б на меті лише оберігання права, не маючи іншої мети — релігії, культури. Ця ідея правової держави виявляється ще й досі як певна сила переконань. Отже, з часу Гуґо Ґроція наука філософія права стала могутньою силою. 

79.	 Філософія української національної ідеї та право.
Наприкінці XIX — на початку XX ст. українська національна ідея, зародження якої сягає ще язичницьких часів, духовної культури Київської Русі, стає теоретично усвідомленою, буттєвою. Тому розвиток української філософської думки цього часу відбувався в органічній єдності зі складним і суперечливим процесом пробудження національної самосвідомості, прагненням українського народу національно і політично самовизначитись. Об'єднана національною ідеєю, українська філософія є складним проблемним полем різних методологічних підходів, світоглядних принципів, духовних цінностей, стратегічних і тактичних прийомів на шляху до реалізації національної мети: утворення і розбудови Української держави. 
Серед такого складного світоглядно-політичного сплетіння виокремлюються прибічники позитивістської орієнтації, що апелюють до врахування реальних обставив, фактів, а не чуттєвих побажань і устремлінь: Михайло Драгоманов (1841—1895), Іван Франко (1856—1916), Михайло Грушевський (1866—1934). Михайло Драгоманов — складна й суперечлива постать в інтелектуальній історії українського народу. Для одних він — «ідеолог» вільної України, взірець досконалості, а для інших — ідеолог українського соціалізму, символ «духовної руїни». 
Світогляд його справді складний, не позбавлений еклектизму — суміші ліберально-демократичних, соціалістичних й українських патріотичних елементів з позитивістським філософським підґрунтям. Основою його теоретично-аналітичних пошуків є ідея безупинного людського поступу, мета якого — досягнення добровільної асоціації гармонійно розвинених осіб з обмеженням до мінімуму елементів примусу, усуненням авторитарних рис у суспільному житті. Драгоманов відстоював пріоритет громадянських прав і вільних політичних установ над соціально-класовими інтересами та універсальних людських цінностей — над винятково національними потребами. 
Але це аж ніяк не означало нехтування національним. Драгоманов одним із перших тогочасних радикальних мислителів зрозумів роль і місце національного питання в реалізації принципів демократії та свободи. 
Драгоманов при цьому твердо знав і вірив, що український народ має природні дані для самостійного вільного існування, гідний чільного місця у всепланетарному історичному процесі. 
І. Франко, як і М. Драгоманов, актуалізував завдання загальнокультурного розвитку українського народу, пробудження його національної самосвідомості, що неможливо «без власних шкіл і без виробленої освітньої традиції», «без популярного і вищого письменства», «без преси, яка б могла ясно держати і систематично боронити стяг національності». А все разом потребує національної мови, «без якої виховання народу не може зробити бажаного поступу». 
Другу групу фундаторів національної ідеї становлять прибічники радикальної форми націоналізму — так званого інтегрального націоналізму, в основі якого ідея формування нового типу українця, беззастережно відданого нації та справі незалежної державності, їх шлях до національної мети — шлях свідомого українства, для якого Україна — не засіб, а мета, самодостатня цінність, яка мусить забезпечити на своєму ґрунті реалізацію всіх, зокрема й найвищих духовних потреб. 
Для Д. Донцова націоналізм — це внутрішньо, органічно притаманне народові прагнення зберегти свою неповторну індивідуальність та духовність, тобто захистити й утвердити свою самобутність, своє осібне українське «Я».
Донцов обґрунтував основні положення власної політичної філософії — інтегрального націоналізму. 
1. Вимога «зміцнювати волю нації до життя, до влади, до експансії» як основної засади національної ідеології. 
2. Стремління до боротьби та свідомість її конечності. 
3. Піднесення «загального» над «поодиноким» (загальної ідеї нації над індивідуальними устремліннями, буденними потребами). 
4. Нетолерантність і фанатизм, максимум етичного напруження на шляху реалізації національної ідеї. 
5. Самовизначитися зможе лише та нація, геній якої здатний це здійснити, скориставшись правом сильнішого через насильство. «Інстинкт панування («примусу»), властивий всякій великій ідеї, і ніколи без нього воно жодною ніжністю. Тобто національна ідея не тільки мусить бути фанатичною і безкомпромісною, але й повинна служити інтересам поступу. 
6. Трактування справи провідної верстви національної еліти — «активної, відважної, спрагненої влади меншості» як «найважливішого чинника історії». Без активної меншості не повставала жодна нація, не впроваджувалася в життя жодна національна ідея. 
7. Дбаючи про перемогу, «українство мусить усвідомити, що його ідея повинна бути всеохопною». Вона повинна ґрунтуватися не на частковому, а повному запереченні чужої. 
8. Боротьба за існування є законом життя, всесвітньої правди немає. У житті торжествує те, що містить і здатне виявити більшу моральну й фізичну силу. Таку силу український народ зможе здобути лише тоді, коли перейметься новим духом, новою ідеологією. 
Тобто для чіткого розуміння філософії української ідеї доцільно привести досі актуальні слова В. Липинського «ніхто нам на збудує держави, коли ми її самі не збудуємо, і ніхто з нас не зробить нації, коли ми самі нацією не схочемо бути». 
80.	Філософське осмислення та наукове пізнання права: відмінність предмету і методу.
Відмінність по методу між філософським осмисленням права і його науковим пізнанням лежить в області семантичної (тобто смислового) і функціональної відмінності понять «пояснення» і «розуміння». Будь-яка приватна наука, у тому числі і юриспруденція, розглядає свій предмет як об'єкт, що знаходиться поза суб'єктом, що пізнає, і відносно протистоїть йому. Причому об'єкт, що пізнається, признається в даному випадку як факт, як те, що існує в реальності. Філософія ж прагне до розуміння, осмислення належних цінностей і сенсів, розкриває світ таким, яким він має бути. Цей світ досконалих цінностей і сенсів дає людині стимул-реакцію для зміни буття, оскільки те, що має бути, сприймається їм як ідеальне по відношенню до того, що існує в реальності. Тому юриспруденція, вивчаючи закономірності функціонування права, що діє, описує право таким, яким воно є, а філософія права – таким, яким воно має бути. На основі цієї ідеальної правової норми і відбувається оцінка філософією права існуючої правової реальності.
        Поважно підкреслити, що філософія права не просто прагне пояснити правову реальність, що протистоїть людині, а прагне зрозуміти цю реальність. 
       Рефлексію (від латів. reflexio – віддзеркалення) в сучасному гуманітарному знанні слід розуміти як аналіз власних думок і переживань; роздум, повний сумнівів і коливань. Приватні науки, у тому числі і юриспруденція, по своєму методу догматичні, тобто не займаються критичною перевіркою своїх підстав, філософія ж за своєю природою критична, вона постійно оцінює свої підстави. 
  Вироблений аналіз дозволяє нам дати визначення даного розділу знання. Філософія права – це філософське вчення про право, що відповідає на питання, що виникають в правовій сфері методом філософії. Її предметом є, перш за все, виявлення сенсу права, а також обгрунтування розуміння цього сенсу. Дане визначення не охоплює всього різноманіття проблем філософії права, але дозволяє зосередитися на її стержневій ідеї, пов'язаній з уявленням про право як спосіб людського буття.

81.	 Філософський зміст і обґрунтування прав людини. Моральні аспекти захисту прав людини.
Права людини є одним з видів прав узагалі, з поняттям яких пов'язані деякі сприятливі, позитивно оцінювані стани їх власника. З позиції однієї з двох альтернативних теорій — теорії волі — права дають переваги волі їх власника над волею іншої сторони, що перебуває з ним у конфлікті, з позицій іншої теорії — теорії інтересу — права служать захистові чи здійсненню Інтересів їх власника. 
Коли кажуть «я маю право», то мається на увазі, що «я можу», тобто це висловлення відноситься до модальності можливості, чи свободи. Коли кажуть «я зобов'язаний», то мається на увазі, що «я повинен», тобто цей тип висловлювань відноситься до модальності належності. 
      Правовий модус «правомочності» має місце лише там, де йому є противага в модусі «обов'язку». Це свідчить про доповнювальність прав і обов'язків, хоч ця доповнювальність і припускає нормативний пріоритет модусу «правомочності». 
Ідея прав людини має нормативно-критичний характер. Являючи собою «опосередковані принципи справедливості» і «моральні критерії, якими повинен керуватися правопорядок». За своїм смислом права людини окреслюють простір, що забезпечує кожній людині умови її самореалізації, тобто простір її особистісної автономії. 
Концепція прав людини є складником ліберального проекту. Вона спирається на декілька важливих передумов. 1. Права людини претендують на загальнозначущість, універсальність. Цей універсалізм у свою чергу ґрунтується на певній концепції людини («природа всіх людей ідентична») і на певній концепції раціональності («кожна людина може пізнавати й приймати певні правила як обов'язкові саме тому, що ці правила продиктовані її природою»). 2. Права людини претендують на загальнообов'язковість. Права людини можуть і повинні зобов'язувати всіх людей тому, що вони випливають з людської природи і їх дотримання уможливлює збереження окремої людини і людства у цілому. 3. Права людини прагнуть бути дієвими, тобто не просто декларувати певні принципи, а реально визначати й корегувати політику і позитивне право кожної країни. Це можливо за умови інституалізації прав людини, що й відбувається протягом останніх 50 років (хоч і дуже повільно, з серйозними обмеженнями).

82.	Філософські проблеми права і влади у посттоталітарному суспільстві.
У посттоталітарному суспільстві виникає необхідність створення правової держави та оформлення правового суспільства. 
Правова держава – це така політична організація суспільства, яка заснована на верховенстві закону, створює умови для якнайповнішого забезпечення прав і свобод людини, громадянина, а також послідовного обмеження державної влади в цілях недопустимості зловживань з її боку.
Відмітні ознаки правової держави:
1. Правова держава, перш за все, передбачає існування цивільного суспільства - з розвиненими економічними, культурними, правовими і політичними стосунками між його суб'єктами, незалежне від держави, але що взаємодіє з ним, суспільство громадян високого соціального, економічного, політичного, морального і культурного статусу, що створюють спільно з державою розвинені правові стосунки. 
Найважливішим завданням цивільного суспільства є обмеження владних функцій держави певними правовими рамками. 
2. Розділення влади. Як відомо, теорія розділення влади виходить з того, що для забезпечення нормального функціонування держави в нім повинні існувати відносно незалежні один від одного галузь власті: законодавча, старанна і судова. Це перешкоджає зосередженню влади в руках однієї особи або органу. В даному випадку кожна влада здійснює свою функцію, яку інші власті не в змозі виконати. 
3. Верховенство права. Даний принцип правової держави означає, що жоден державний орган, посадова особа, громадська організація, жодна людина не звільняються від обов'язку підкорятися закону. Держава, підкоряючись юридичним нормам, стає одним з суб'єктів права і в цій якості рівноправний з іншими суб'єктами. Без правової рівності між державою і особою не може існувати ні право, ні правова держава. Будь-яка спроба державного органу або посадової особи вийти за межі права і поставити себе над людьми повинно розцінюватися як правопорушення. Верховенство права означає також, що держава не має права видавати закони, що перечать так званому природному праву, і в той же час воно зобов'язане ухвалювати всі закони, які забезпечують природні права людини. 
4. Реальність прав і свобод громадян. У правовій державі права і свободи громадян мають бути не лише проголошені, але і гарантовані державою. 
5. Політичний і ідеологічний плюралізм. Правова держава немислима без існування багаточисельних політичних організацій, партій і опозиції. Функціонуючи в умовах плюралізму, різні соціальні сили ведуть боротьбу за владу цивілізованими методами. 
Всі вищеназвані ознаки правової держави в своїй основі передбачають, по-перше, обмеження державної влади людською особою, її невід'ємними правами, а по-друге, нормативно-інституційне гарантування цих прав.
Під правовим суспільством можна розуміти таке суспільство, в якому реалізований принцип верховенства права, тобто всі суб'єкти підкоряються праву не з примусу, а за переконанням, правова реальність, що існує ж в суспільстві, дозволяє їм безперешкодно висловлювати свою думку, приймати власні рішення, відчувати себе самостійними і незалежними від волі держави.
Відомо, що хоча право як соціальний регулювальник виникає давно, проте служити особі, її самореалізації воно починає лише в умовах цивільного суспільства, що формується. Тому правове суспільство також можна представити як ідеального типа, що розкриває певний аспект цивільного суспільства, спосіб його буття, або, використовуючи підхід І. Канта, як «цивільний стан, що розглядається лише як стан правовий».
Таким чином, цивільне суспільство і правова держава є взаимопредполагающие і взаимодоповнюючі сторони (динамічну і статичну) правового суспільства. У цьому суспільстві спонтанний і раціональний початок, свобода і порядок урівноважені і підпорядкування універсальним нормам організоване таким чином, що не лише не пригнічує, а навпаки, сприяє прояву самостійності і незалежності людини, розвитку його індивідуальності.

83.	 Філософські проблеми правотворчості і правореалізації у посттоталітарному суспільстві.
Проблемність і суперечливість правотворчості та правозастосування в посттоталітарному суспільстві мають у своїй основі декілька причин. 
По-перше, порівняння систем правових тоталітарного суспільства, для якого характерна панування держави над правом, політизація ідеологізація і права, з правовими системами демократичного суспільства, в якому забезпечено верховенство права і пріоритет прав людини, дозволяє зробити висновок про їх принципової несумісності, а отже, неможливість переходу від однієї правової системи до іншої безпосередньо. Тому всі посттоталітарних країнах, трансформуються від тоталітаризму до демократії, закономірно проходять перехідний особливий період, в якому правова реальність являє собою комбінацію руйнується тоталітарної правової системи і народжується правової системи демократичного суспільства. Так, наприклад, нові правові норми в посттоталітарній правовій системі стикаються зі старими неправовими нормами; тенденції авторитаризму в правотворчості та правозастосуванні співіснує з елементами анархії; тенденції конструювання із елементами саморозвитку; принципи монізму до принципів плюралізму і т.д.
По-друге, особливістю правотворчості та правозастосування в посттоталітарному суспільстві є те, що вони здійснюються в умовах хаосу або дезорганізації перехідного суспільства та його правової системи. Тобто «дії, що відхиляються від норми і оцінюються негативно, перевищують допустиму межу, погрожуючи встановленому течією процесів колективного життя. Вона полягає в дезінтеграції політико-правових інститутів, які не виконують завдань, для яких вони створені, ослабленні механізмів формального і неформального контролю, нестійкості критеріїв оцінок, появі зразків поведінки, що суперечать зразкам, визнаним допустимими ». Таким чином, в умовах швидкого, обвальної трансформації соціуму одні шари і групи народжуються або отримують пріоритетний розвиток, а інші втрачають свою колишню роль.
По-третє, для правотворчості та правозастосування в суспільстві посттоталітарному характерна амбівалентність (правосвідомості людей, причини якої криються у інертності свідомості людини, нездатності його відразу звільнитися від віджилої системи ціннісно-правових установок тоталітаризму, яка може декларативно відхилятися особистістю, але продовжує існувати на рівні підсвідомості, визначаючи світобачення людини, його цінності, інтереси, вчинки. Так, наприклад, старі правові норми та правила врегулювання конфліктів втратили свою легітимність, а нові правові норми ще не встановилися, не стали стереотипними. Тому будь-які дії влади з вирішення гострих соціальних суперечностей, як правило, зустрічають у суспільстві різку критику. Наприклад, не застосування вищої міри покарання кримінальної проти убивць і гвалтівників розцінюється в суспільстві як м'якотілість і небажання боротися з тяжкими злочинами, а застосування - як жорстокість, порушення принципів гуманізму, норм міжнародного права. Досить часто носіями цих взаємовиключних точок зору можуть виступати одні й ті ж особи.
Правова реформа в посттоталітарному суспільстві. Питання про можливість здійснення правової реформи в посттоталітарному суспільстві є в сучасній філософії права дискусійним. Ряд дослідників стверджує, що правову систему тоталітарного суспільства можна реформувати, інші переконані, що правова тоталітаризму система не підлягає «реформації». У цьому їх переконує вже називалася принципову несумісність систем правових тоталітаризму і демократію. На їхню думку, необхідно не реформувати правову систему тоталітаризму, а створювати або відтворювати принципово нову правову систему. Інакше таке «покращення» на довгі роки право інфікує перехідного суспільства вірусами тоталітаризму. Реформування правової системи на демократичних засадах означає проведення комплексною державно-правової реформи, що включає реформування законодавчої, виконавчої та судової влади.

84.	 Філософсько-правові ідеї західноєвропейського просвітництва ХVIII століття: загальна характеристика.
"Про дух законів" Шарля-Луї Монтеск'є
  Взагалі Монтеск'є вважав, що основне завдання законодавця — це запропонувати суспільству такі закони, які відповідали б історичному рівневі розвитку духу народу.
   У розробленні вчення про закони співжиття Монтеск'є не обмежувався натуралістичними абстракціями, а використовував широке поле зіставлення політичного устрою і законодавства Англії та Франції з імператорським Римом. Цим Монтеск'є започаткував порівняльний метод вивчення філософії права. Це дало йому змогу обгрунтувати своє розуміння найголовніших типів державного устрою, умов їхнього розвитку та занепаду. Проте можливість існування різноманітних типів державного устрою Монтеск'є пояснював здебільшого залежністю способу правління від фізичних особливостей країни (розташування у просторі, можливостей клімату). Тобто підхід Монтеск'є зазнав сильного впливу натуралістичних поглядів на причини суспільних явищ.
Основна гарантія свободи — заклади, що стримують і обмежують свавілля.
   Отже, за цією теорією, право є мірою свободи.  Як просвітник Монтеск'є вбачав у праві загальнолюдську цінність, а ціль права — у свободі, рівності, безпеці всіх людей. На відміну від Гоббса, Монтеск'є оголосив найважливішим законом природного права не війну всіх проти всіх, а мир.
   Він стверджував, що закони держави — не продукт довільної діяльності законодавців, не проста проекція природних законів, що випливають із розумної природи людини, а результат закономірного впливу різних факторів суспільного розвитку на законодавчий процес, що на них має зважати законодавець і які проявляються в тому, що мислитель називав "духом законів".
Клод-Анрі Гельвецій
У мораль він вкладав принцип вигоди, і разом із Гоббсом дивився на людину як на егоїстичну істоту. «не можна мріяти про будь-які зміни в настроях суспільства без відповідних змін у самих законах (законодавстві), що реформу моралі необхідно починати реформою законів; народні маси... можуть бути розворушені тільки силою законів...".
   Першим і найважливішим вихователем людини виступає держава з її законами. За досконалого законодавства всякий акт, який суперечить законові, завдаватиме злочинцеві забагато мук, щоб розумна людина забажала стати злочинцем. За словами Гельвеція, презирство деякої частини людей до чеснот — результат недосконалості законів; власне законодавство, поєднуючи порок із задоволенням, спонукає осіб до злочину. Велике мистецтво законодавця полягає в тому, щоби виключити будь-яке порівняння між прибутком, отриманим від злочину, і покаранням, що чекає злочинця.
Головним завданням етики Гельвецій уважав визначення умов, за яких особистий інтерес як необхідний стимул людської поведінки може співвідноситися з інтересом суспільним. 
Уявлення про державу і право Жана-Жака Руссо
   Вельми своєрідну роль у Просвітництві зіграв Жан-Жак Руссо (1712—1778).   Політичну теорію Руссо викладено в "Суспільному договорі", опублікованому в 1762 р. : "Оскільки я народився громадянином вільної Держави і є членом Суверена, я відчуваю, що хоч яким незначним буде вплив мого голосу на громадські справи, право голосувати про них ставить мені за обов'язок їх вивчати".
 Коли Руссо казав про демократію, він продовжував традицію давніх греків, які мали на увазі пряму участь в урядуванні кожного громадянина; представницький уряд він називав "виборною аристократією". Оскільки це неможливо у великих державах, його вихваляння демократії завжди пов'язане з похвалою містам-державам. Таку прихильність до міст-держав, на нашу думку, не досить відображено в численних працях про політичну філософію Руссо.
  Він стверджував, що внаслідок суспільної угоди носієм суверенітету повинен бути весь народ. Народ з власної волі встановлює будь-яку форму правління та може її змінювати. Але він — найвищий суддя стосовно до влади, і в разі, коли правителі посягають на його права, може змістити узурпаторів і встановити нову владу згідно зі своєю волею.
   Суспільний договір можна сформулювати такими словами: "Кожен з нас віддає себе і всі свої права громаді, верховну владу над якими здійснює загальна воля, і як член громади кожен із нас стає невіддільною часткою цілого". Внаслідок такого об'єднання виникає колективне утворення з єдиною мораллю, що зветься в пасивному стані "Державою", в активному — "Сувереном", а у взаєминах з іншими такими ж суверенами — "Владою".
   Отже, епоха англійського та французького Просвітництва поставила ряд проблем функціонування нових форм буржуазної держави і права, визначила особливе місце людини в системі правових відносин. Подальший процес їх розв'язання вимагав глибшого наукового підходу, в якому емоційно-психологічні та етичні критерії належало замінити науково-філософськими. 
86. Філософсько-правові моделі розвитку правових цивілізацій.
    Під правовою цивілізацією слід розуміти групу правових систем, що мають спільні релігійно-моральні і ідейно-філософські засади, подібні юридичні ознаки і споріднені соціокультурні, нормативно-ціннісні структури.
Так, сучасна правова цивілізація західного типу має три давні, сягаючі у глибини історії корені. Символами цих коренів вважаються столиці трьох культурних світів — Єрусалим, Афіни і Рим. За кожним із цих символів стоять цінності і норми, що надали західній правовій цивілізації глибини змісту і класичної строгості форм. 
Дж. Віко висунув ідею про існування «ідеальної історії» або типової універсальної моделі історичного розвитку, загальної для всіх держав і народів. Згідно з нею є три основних етапи, що складають дитинство, юність і зрілість цивілізації. Кожному з них відповідає свій тип правосвідомості і правовідносин.
Перший етап, або епоха богів — це тривалий період найдавнішої історії, коли люди цілком перебували під владою міфологічних, релігійних уявлень. Страх перед богами служив голоним засобом, за допомогою якого підтримувався суспільний порядок. Роль законів виконувала магічна теологія з містеріальними пророцтвами оракулів і жерців.
Другий період, або епоха героїв — час панування аристократії, її представники вважали себе вищими істотами в порівнянні з плебеями і змушені були в озлоблених соціальних сутичках відстоювати свої права. У цій боротьбі складаються перші Держави і панує «громадянська справедливість», де інтереси аристократів визначають дух і характер законів. Регулярні сутички між плебеями, які жадають змін, і аристократами, які прагнуть до стабільного соціального порядку, забезпечують динаміку розвитку держав.
Третій період, епоха людей — це час, коли колишня нерівність змінюється рівністю, починає панувати «природна справедливість», що дозволяє народам створювати демократичні, республіканські держави з законами, у яких інтереси окремих громадян приведені у відповідність із загальнодержавними інтересами.
Пройшовши всі ці три епохи і вичерпавши тим самим всі існуючі можливості, цивілізація починає хилитися до заходу. Демократичні порядки виявляються недовговічними: надлишок свободи для мас обертається анархією. Щоб уникнути повного занепаду і загибелі держави, звертаються до монархічної форми правління. Якийсь час вдається за допомогою цієї сили примушувати маси до виконання законів, але вади монархічного правління зрештою приводять до остаточного розпаду соціального організму, загибелі правової системи, занепаду звичаїв і повернення в стан варварства. Після того як історичне коло замкнулося, починається повторний рух по тому ж шляху.

87.	 Характерні риси правового позитивізму як способу осмислення права.      
    Правовий позитивізм. Відмінними рисами правового позитивізму як філософського способу осмислення права є:
    1. Ототожнення права і позитивного права, або правопорядку, що розуміється як система встановлених норм і інститутів, що історично сформувалися. Тому об'єктом такого осмислення виступають виключно феномени позитивного права:
правовые інститути, юридичні норми, виражені в законах, і так далі Будь-які ж феномени надпозитивного плану не визнаються правовим позитивізмом як правові і відкидаються.
      2. Тенденція до абсолютизації державного суверенітету, ототожнення права з наказами держави. «Всяке право є команда, наказ», – таке кредо правового позитивізму, сформульоване одним з його засновників Дж. Остіном.
      3. Прагнення дати ціннісно-нейтральне поняття права, відповідно до якого норми, що діють, встановлюються законодавцем відповідно до фактичного критерію. Ці вистави протиставляються традиції природного права, що розглядає право в поняттях справедливості і загального блага.
       Позитивізм наполягає на неможливості відрізнити реально існуюче право від права, яким воно має бути. На думку прибічників позитивізму, норма не втрачає свого правового характеру через те, що з позицій «вищої справедливості» вона може бути кваліфікована як аморальна. Тут виражається сама суть позитивізму – заперечення необхідного зв'язку між правом і мораллю, або, іншими словами, заперечення перспективи справедливості. Кінець кінцем, заперечення надпозитивних підстав права веде до абсолютизації ролі держави і до затвердження його домінуючої ролі по відношенню до права. Саме держава з його силою, що змушує, з точки зору позитивізму, і забезпечує реальність права, вважаючись його творцем і єдиним гарантом.

88.	 Характерні риси природно-правового мислення як філософського способу осмислення права.
 Теорія природного права направлена на пошуки особливої реальності права, що не зводиться до реальності державно-владних встановлень. Вона тісно пов'язана з ідеалістичним світоглядом. Оскільки під природним правом в його узагальненому значенні розуміється надпозитивна інстанція, або «сукупність всіх надпозитивних обязательностей людською практики»1, то і особливість природно-правового мислення полягає, кажучи звичнішою мовою, в розмежуванні і зіставленні права і закону з позицій принципів справедливості.
Це означає, що природно-правове мислення ставить перед собою завдання знаходження підстави позитивного права і критерію його оцінки, а значить, проявляє себе в двох аспектах: сутнісному (онтологічному) і аксиологическом.
Типологія концепцій природного права. Можуть бути виділені декілька підходів до типологизации концепцій природного права.
       1. Першим з них є підхід, в підставі якого лежать ключові категорії природно-правового мислення: «природа», «розум», «природа людини». Залежно від того, на якому з цих ключових понять робиться акцент, виділяються і різні типи природно-правових концепцій: космологічні (натуралістичні і теологічні), апелюючі до такої інстанції, як світовий порядок, раціоналістичні, апелюючі до розуму, і антропологічні, апелюючі до природи людини. Гідністю перших було прагнення підкреслити вищий, трансцендентний характер права, проте недоліком було прагнення вивести природне право з буття, належне з сущого. Вірно вказували на зв'язок права з єством людини, проте при різній трактуванню цього єства (природи людини) інколи втрачався гуманістичний сенс права.
    2. Залежно від розуміння сенсу права слід розрізняти «старе» і «нове» природне право. Перше характерний для традиційних суспільств, і, перш за все, для середньовіччя, де передбачалася природна нерівність людей і тому справедливість трактувалася з акцентом на групові привілеї – дворянству, духівництву і тому подібне за принципом «кожному по його силі і чину». 
 3. За способом обгрунтування ідеї права концепції «нового природного права» можуть бути підрозділені на натуралістичних, деонтологические і логоцентрические, що розрізняються трактуванням онтологічного статусу природного права. Останнє розумілося, відповідно, як існує до позитивного права (як закон природи), над позитивним правом (як моральний ідеал) і в найпозитивнішому праві (як його розумне ядро).
  4. Залежно від виділення різних епох в розвитку філософії і всієї культури в цілому (класика і сучасність) концепції природного права можуть бути підрозділені на класичних і сучасних (некласичні). Таке ділення поважно враховувати, оскільки зустрічаються твердження, ніби природно-правове мислення вичерпало себе. З цим не можна погодитися. Вичерпала себе лише певна історична форма такого мислення. Законною спадщиною традиції природного прана є мислення в категоріях справедливості, або сучасні теорії справедливості.
89.	 Цивілізаційне і специфічно-культурне у правосвідомості.
Ідея права являє собою фундаментальну ціннісну основу сучасної цивілізації. Однак світ не є культурним монолітом, у ньому існує і взаємодіє безліч різних культур. 
У рішенні проблеми співвідношення універсально-цивілізаційного та специфічно-культурного можуть бути виділені дві основні орієнтації:
1.Універсалістських ліберальна, яка стверджує, що права ідея універсальна, вона єдина для всіх культур (І. Кант, Дж. Роулза); в крайньому варіанті ця позиція призводить до диференціації народів на цивілізовані, які освоїли цю ідею, і нецивілізовані, що відстають у своєму розвитку , якими ця ідея повинна бути освоєно.
2.Партикулярному-коммунітарістская, що виходить з принципу множинності та різноманітності культур та їх прагнення зберегти і захистити свою ідентичність, яка стверджує, що права ідея не універсальна і характерна лише для західної культури, іншим же культурах вона чужда1.
Друга концепція самобутності культур - наймодніша зараз. Її прихильники твердять, що самоцінна кожна культура. Однак захист своєрідності іноді обертається позбавленням прав на свободу і інший світ. Видається, що ближче до істини помірно-ліберальна позиція, яка, з одного боку, відстоює універсальність самої ідеї права, а з іншого боку, не заперечує необхідності врахування культурно-історичної специфіки, проте відносить цю специфіку не до місця ідеї права, а до проблеми її обгрунтування. Відповідно до такого підходом право має єдиний раціональний фундамент, так як її сутністю є свобода.
Для функціонування в рамках певної культури право зобов'язана бути визнана і виправдане в якості такого, що має для більшості громадян значення і цінності.
На цей процес впливають специфічні риси національного характеру ( «душа народу»), певна система цінностей ( «національна ідея»), а також пов'язані з ними особливості філософського світогляду.
Таким чином, був знайдений свій специфічний спосіб включення ідеї права в контекст духовної культури (національного світогляду), що відкрив шлях для розвитку народного правосвідомості. Накопичений нею досвід об'єднання цивілізаційно-універсального і культурно-специфічного у правосвідомості має бути врахований як у сьогоднішній боротьбі за право і правову культуру, так і при вирішенні інших насущних проблем.
90.	 Цінності у праві та право як цінність.
 Під цінністю права розуміється його спроможність служити метою і засобом задоволення науково обгрунтованих, соціальне справедливих загальнолюдських потреб та інтересів громадян та їх об'єднань. Цінності в праві слід сприймати як шкалу виміру самого права. Цінність у праві — це те сутнісне, що дозволяє праву залишатися самим собою.
Можна виділити основні прояви цінності права.
1. Соціальна цінність права полягає у тому, що воно, втілюючи загальну, групову та індивідуальну волю (інтерес) учасників суспільних відносин, сприяє розвитку тих відносин, у яких зацікавлені як окремі індивіди, так і суспільство в цілому. Воно вносить стабільність і порядок у ці відносини. У суспільстві, в умовах цивілізації, немає такої іншої системи соціальних норм, яка змогла б забезпечити доцільне регулювання економічних, державно-політичних, організаційних та інших відносин, реалізую-чи при цьому демократичні, духовні та моральні цінності. Забезпечуючи простір для упорядкованої свободи і активності, право служить чинником соціального прогресу. Його роль особливо зростає в умовах краху тоталітарних режимів, розвитку демократії.
2. Інструментальна цінність права — один із проявів його загальносоціальної цінності — полягає у тому, що право є регулятором суспільних відносин, інструментом для вирішення різних завдань, у тому числі для забезпечення функціонування інших соціальних інститутів (держави, соціального керування, моралі та ін.) та інших соціальних благ. Як інструмент право використовується різними суб'єктами соціального життя — державою, церквою, громадськими об'єднаннями, комерційними організаціями, громадянами. У цивілізованому суспільстві саме право є одним із головних інструментів, здатних забезпечити організованість і нормальну життєдіяльність, соціальний мир, злагоду, зняття соціальної напруженості.
3. Власна цінність права як соціального явища полягає у тому, що право виступає як міра: а) свободи та б) справедливості. У цій якості право може надавати людині, комерційним і некомерційним організаціям простір для свободи, активної діяльності й у той же час виключати сваволю і свавілля, тобто служити гарантом вільного, гідного та безпечного життя. Соціальна свобода, не пов'язана правом, поза права, може переростати у сваволю, несправедливість для більшості людей. Право виступає силою, яка в змозі протистояти беззаконню.
Стверджуючи принципи свободи і справедливості, право набуває глибокого особистого значення, стає цінністю для окремої людини, конкретної групи та суспільства в цілому, відкриває особі доступ до благ і виступає дієвим засобом її соціальної захищеності. Як писав український мислитель Б. Кістяківський, «право лише там, де є свобода особи». У цьому проявляється гуманістичний характер права. Саме через свою власну цінність право входить до арсеналу загальнолюдських цінностей, що виробляються поколіннями людей протягом історії.